П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2026року м. Київ

Справа № 760/18244/22
Провадження: № 22-ц/824/2539/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,
суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Чуприни Євгена Андрійовича в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 серпня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Аксьонової Н. М.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, який мотивовано тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне життя з відповідачем не склалося через непримиренність у особистих відносинах, розбіжності у поглядах на ведення домашнього господарства та побуту, а також через непорозуміння з особистих питань. Шлюб фактично існує лише формально: сторони спільно не проживають і спільного господарства не ведуть. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим і суперечить інтересам позивачки. Діти проживають разом із позивачкою та перебувають на її утриманні. Позивачка зазначає, що дітям має бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для їх фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку, однак самостійно вона забезпечити цей рівень не може. Водночас відповідач є працездатною особою.
З огляду на викладене позивачка просила суд: розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 , зареєстрований 28.02.2014 року Виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 35; стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - у розмірі 1/3 усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позову і до досягнення дітьми повноліття.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 06 серпня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 28.02.2014 року Виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 35.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини всіх його заробітків (доходів) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.12.2022 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 992,40 грн в рахунок відшкодування понесених позивачем судовий витрат.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 992,40 грн судового збору.
Рішення в частині стягнення аліментів в межах платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Чуприна Є. А. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції змінити та ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/12 частини всіх його заробітків (доходів) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.02.2025 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. В іншій частині рішення залишити без змін.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що незгода відповідача з розміром аліментів у частці 1/3 від усіх видів доходу зумовлена його занепокоєнням щодо можливого використання аліментних коштів не на забезпечення потреб дітей, а на особисті потреби позивачки. З огляду на те, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем та регулярно перебуває в зоні бойових дій, він отримує значний дохід, у зв`язку з чим і розмір аліментів, що підлягатимуть стягненню, буде відповідним. Водночас у разі перебування позивачки за кордоном відповідач позбавлений можливості реалізувати своє право на звернення до органів державної виконавчої служби з метою перевірки цільового використання аліментів. У зв`язку з наведеним, а також з урахуванням того, що мінімальний розмір аліментів на двох дітей становить 3 200 грн, вважає достатнім та обґрунтованим є визначення розміру аліментів у частці 1/12 від усіх видів доходів ОСОБА_1 . Крім того, скаржник вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо необхідності стягнення аліментів з моменту звернення позивачки до суду.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
За правилом ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів, а тому в іншій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 28.02.2014 року перебувають у шлюбі (а.с. 8).
Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10).
Судом установлено, що діти сторін проживають з позивачкою.
Домовленості щодо сплати батьком аліментів на утримання дітей у добровільному порядку не досягнуто.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що утримувати дітей зобов`язані обоє батьків, враховуючи обставини, передбачені ст. 182 СК України, суд вважав за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітніх дітей аліменти в розмірі 1/3 частини всіх його заробітків (доходів), щомісячно, починаючи з 02.12.2022 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року (далі - Конвенція), батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
У ч. 1 ст. 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків / рішення від 07.12.2006 року у справі «HUNT v. UKRAINE», № 31111/04, § 54).
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст.ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Таким чином, законодавством чітко визначено обов`язок обох батьків утримувати дітей.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).
З матеріалів справи вбачається, а також сторонами не заперечується, що діти проживають разом з позивачкою та перебувають на її утриманні.
Згідно з положеннями ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у СК України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч. 2 ст. 182 СК України).
При визначенні розміру аліментів на утримання дитини суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору, а саме те, що неповнолітня дитина проживає разом з матір`ю, перебуває на її утриманні, тоді як відповідно до вимог сімейного законодавства діти мають право на отримання матеріальної допомоги з боку обох своїх батьків.
Встановивши, що сторони мають неповнолітніх дітей, які проживають з позивачкою, відповідач зобов`язаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття, створювати необхідні умови для їх розвитку та життя нарівні з позивачкою, тобто витрати на утримання дітей мають нести спільно обоє батьків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з нього аліментів.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем Збройних Сил України та відповідно отримує грошове забезпечення, то для доведення тієї обставини, що 1/3 частина грошового забезпечення військовослужбовця становить таку суму, стягнення якої значно погіршить його матеріальне становище, відповідач мав надати довідку про розмір грошового забезпечення. Проте ні до відзиву на позовну заяву, ні в ході розгляду справи судом першої інстанції даних про розмір щомісячного грошового забезпечення відповідача ним до суду надано не було.
За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (ст. 77 ЦПК України), допустимими (ст. 78 ЦПК України), достовірними (ст. 79 ЦПК України), а у своїй сукупності - достатніми (ст. 80 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 отримує значний дохід, у зв`язку з чим розмір аліментів, що підлягатимуть стягненню, буде надмірним, оскільки відповідачем не доведено, яку саме частку становить сума аліментів на утримання двох дітей від розміру його щомісячного грошового забезпечення.
В той же час, як убачається з матеріалів справи, в ході розгляду справи відповідач наголошував на тому, що не має наміру ухилятися від виконання обов`язку щодо утримання дітей та готовий перераховувати позивачці грошові кошти на їх утримання. Ця обставина позивачкою не заперечувалась.
Таким чином, встановивши, що неповнолітні діти проживають із позивачкою, а будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували неможливість відповідача надавати матеріальну допомогу у заявленому позивачкою розмірі, матеріали справи не містять, суд першої інстанції дійшов правомірного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини всіх його заробітків (доходів) щомісячно.
Незгода відповідача з визначенням розміру аліментів у частці 1/3 від усіх видів його доходу, обґрунтована припущеннями щодо можливого нецільового використання аліментних коштів, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, не підтверджена належними та допустимими доказами та не може бути прийнята судом до уваги.
Відповідно до СК України аліменти, одержані на дитину, є її власністю. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами винятково за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.
Відповідно до ст.ст. 180, 181, 182 СК України аліменти стягуються з метою забезпечення належного утримання дитини, а не контролю витрат одержувача.
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника в частині безпідставного стягнення аліментів з грудня 2022 року, оскільки він надсилав на картковий рахунок позивачки кошти, що підтверджуються банківською випискою.
Згідно з банківської виписки, починаючи з січня 2023 року до січня 2025 року відповідач систематично перераховував позивачці грошові кошти у різних сумах, без істотних перерв, із регулярною періодичністю (щомісяця, а інколи кілька разів на місяць) та зі сталими або кратними сумами, що виключає їх випадковий чи разовий характер. Із зазначеного призначення платежів убачається, що такі кошти надсилалися для утримання дітей та як матеріальна допомога дружині (а.с. 105).
Таким чином, регулярність та тривалість таких переказів підтверджує наявність сталих фінансових відносин і виконання постійного фінансового зобов`язання, а не добровільних епізодичних платежів.
Проте, відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Як убачається з матеріалів справи, позивачка подала позов у грудні 2022 року, а тому стягнення аліментів починається з грудня 2022 року.
Всі кошти, які були перераховані як аліменти мають бути враховані виконавцем під час виконання рішення суду.
Колегія суддів вважає, що аліменти у визначеній судом першої інстанції частці будуть необхідними та достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дітей.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що у разі зміни матеріального або сімейного стану, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 серпня 2025 року підлягає залишенню без змін, а відтак апеляційна скарга адвоката Чуприни Є. А. в інтересах ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Чуприни Євгена Андрійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура