Провадження № 3/742/121/26 
Єдиний унікальний № 742/188/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 квітня 2026 року м.Прилуки
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області
в складі: головуючого-судді Павлова В.Г., 
при секретарі судового засідання Рубан Ж.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи про адміністративне правопорушення, яка надійшла від Прилуцького РВП ГУНП в Чернігівській області про притягнення до адміністративної відповідальності:
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП

за участі особи, яка притягається 
до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

УСТАНОВИВ:
05.01.2026 р. о 10 год. 03 хв. в м.Прилуки по вул.Андріївська, буд.2 водій  ОСОБА_1 керував транспортним засобом ВАЗ 21099 /д.н.з. НОМЕР_1 /, з явними ознаками алкогольного сп’яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння очей, тремтіння пальців рук та неприродна блідість обличчя. 
Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп’яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки та у медичному закладі відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 ПДР. 
Своїми діями  ОСОБА_1 порушив п.2.5 ПДР, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.
У судовому засіданні ОСОБА_1 вину у вчиненні правопорушення не визнав. Узагальнений зміст заперечень зводився до того, що поліцейські безпідставно вимагали проходження ним огляду на стан сп`яніння, оскільки в момент пред`явлення вимоги він вже перебував вдома за місцем проживання. Разом з тим, ОСОБА_1 підтвердив, що за фактом цієї ж зупинки його було притягнуто до відповідальності за ст.126 КУпАП за керування автомобілем без відповідних документів, а також усвідомлену та принципову відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в діях ОСОБА_1 вбачаються ознаки складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Приписами п.2.5 ПДР встановлено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.
Тобто, у даному випадку, доказуванню підлягають: факт керування особи транспортним засобом та факт відмови цієї особи від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Судочинство в Україні проводиться на засадах змагальності, що передбачає самостійне обстоювання кожною стороною своїх прав та інтересів.
В силу положень ст.251 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує подію та обставини правопорушення, а доказами у справі є, зокрема, пояснення особи, що притягується до відповідальності, показання технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису. 
З досліджених в судовому засіданні протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 559255 та відеозапису з портативного відео-реєстратора встановлено, що дійсно 05.01.2026 р. о 10 год. 03 хв. в м.Прилуки по вул.Андріївська, буд.2 водій  ОСОБА_1 керував транспортним засобом ВАЗ 21099 /д.н.з. НОМЕР_1 /. Факт керування транспортним засобом не заперечував і після його зупинки працівниками поліції. На відео зафіксовано, що водій підтверджує факт вживання горілки ввечері перед днем зупинки, проте не впевнений, що є запах до цього часу. Проходити огляд на місці зупинки та у медичному закладі відмовився. На останнього було складено адмінпротоколи за керування транспортним засобом без посвідчення водія та з явними ознаками алкогольного сп`яніння, які він відмовився підписувати. Також з відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 у 2023 р. вже було позбавлений права керування транспортними засобами, проте посвідчення водія у нього не вилучалося. 
Відтак, суд вважає доведеним факт виконання  ОСОБА_1  функцій водія, тобто останній є суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП.
Згідно інформації наданої РСЦ ГСЦ МВС в Київській та Чернігівській області від 07.01.2026 вбачається, що станом на 06.01.2026 р. у Єдиному державному реєстрі МВС містяться відомості про видачу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідчення водія серії НОМЕР_2 з правом керування транспортними засобами категорії «В», «Е», «С», «D». Дане посвідчення водія має статус «підлягає вилученню»/а.с7/. 
Проаналізувавши обставини відмови водія від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, суд приходить до наступного висновку.
Будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави. 
Законодавець саме з метою забезпечення безпеки дорожнього руху, життя та здоров`я його учасників, поклав на водіїв транспортних засобів додаткові обов`язки, зокрема пройти на вимогу працівника поліції в установленому порядку огляд на стан сп`яніння.
Відмова водія від проходження огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння є правопорушенням, передбаченим ч.1 ст.130 КУпАП, що тягне за собою адміністративну відповідальність, про що складається протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначаються ознаки сп`яніння.
Таким чином, проходження до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння є імперативною нормою, оскільки передбачає обов`язкове проходження огляду в незалежності від наявності особистих обставин у особи, щодо якої порушується таке питання.
Відповідно до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом від 09 листопада 2015 року № 1452/735 (далі – Інструкція), ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.
Наявність у водія хоча б однієї вищевказаної ознаки сп`яніння є підставою для проведення огляду водія на стан алкогольного сп`яніння. Під час перевірки працівником поліції документів та спілкування з водієм ОСОБА_1 у останнього було виявлено чітко виражені ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, тремтіння пальців рук та неприродня блідість обличчя.
Вказані ознаки алкогольного сп`яніння були об`єктивними та реальними. При цьому суд підкреслює, що визначення ознак сп`яніння, відповідно до Інструкції, є прерогативою саме поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України, при цьому вказана Інструкція не зобов`язує визначати саме три ознаки алкогольного сп`яніння, а тому за об`єктивної неможливості на стадії судового розгляду справи перевірити відсутність чи наявність запаху алкоголю з порожнини рота водія, суд приходить до переконання про достатність інших об`єктивних ознак алкогольного сп`яніння для висновку, що інспектором поліції було правомірно запропоновано водієві  ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння на місці за допомогою спеціального технічного засобу. 
При цьому, працівником поліції було роз`яснено   ОСОБА_1 , що якщо особа відмовляється на вимогу поліцейського пройти огляд на визначення стану сп`яніння, то відносно нього буде автоматично складено протокол про адміністративне правопорушення за порушення вимог п.2.5 ПДР. 
Натомість останній відмовився, що підтверджується також Актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів та направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння/а.с.3-4/, та узгоджується з переглянутим відеозаписом.
Відповідно до п.7 розділу І Інструкції у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до ст.266 КУпАП.
Отримавши відмову водія від проходження огляду на місці зупинки транспортного засобу інспектор поліції, з дотриманням положень п.7 Інструкції, підставно запропонував водієві ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння у закладі охорони здоров`я, натомість, останній також відмовився.
Тобто, ОСОБА_1 , незважаючи на детальне роз`яснення працівником поліції правових наслідків його відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у вигляді складання протоколу про адміністративне правопорушення, усвідомлено та послідовно відмовлявся виконувати вимоги п.2.5 ПДР, що підтверджується долученим до протоколу відеозаписом. 
Наданим відеозаписом в достатній мірі підтверджені обставини викладені в протоколі, а також виконання працівниками поліції вимог Інструкції, КУпАП при його складанні та дотримання процедури виявлення у водія ознак сп`яніння, що за наявності відмови водія у проходженні огляду утворюють об`єктивну сторону інкриміновано правопорушення, та є об`єктивним доказом, який не залежить від особистого сприйняття певних подій, а тому передає перебіг подій в об`єктивній реальності.
Про існування будь-яких об`єктивних причин, які б перешкоджали пройти медичний огляд на вимогу працівників поліції перед складанням протоколу, водій не повідомляв, такі причини не були озвучені водієм і в судовому засіданні.
На виконання положень ч.3 ст.268 КУпАП, інспектором поліції було надано можливість ОСОБА_1 подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу. Натомість останній від надання пояснень, підпису та отримання протоколу про адміністративне правопорушення відмовився.
Суд звертає увагу на те, що право відмовитись давати свідчення щодо себе, закріплене ст.63 Конституції України, є важливою гарантією захисту від незаконного тиску на особу з метою змусити її своїми показаннями створити підставу для притягнення її до відповідальності. Дотримання права не свідчити проти себе є складовою реалізації права особи на справедливий і публічний розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, закріпленого у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Проте, заборона притягнення до відповідальності особи на підставі її відмови давати пояснення не свідчить про неможливість використання у доказуванні факту мовчання особи в ситуаціях, які чітко вимагають необхідність надання таких пояснень.
Гарантії щодо реалізації права не свідчити проти себе не позбавляють суд можливості враховувати відмову особи, яка обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення від дачі показань, за умови доведеності її вини поза розумним сумнівом на підставі сукупності інших доказів у справі.
Суд, проаналізувавши наявні у справі матеріали в їх сукупності, приходить до переконання, що ОСОБА_1 , порушуючи вимоги п.2.5 ПДР, скоїв правопорушення, що передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки вищезазначені факти його вини є об`єктивними, переконливими, достатніми, в повному обсязі відповідають фактичним обставинам справи та знайшли своє підтвердження в допустимих доказах, які містяться в матеріалах справи, що були повно та всебічно досліджені під час судового засідання. 
Вищезазначені письмові докази жодних сумнівів щодо їх достовірності та допустимості не викликають, оскільки вони оформлені у визначеному процесуальним законом порядку. Досліджений судом відеозапис має достатньо високу інформативність, позбавлені упередження і суб`єктивного ставлення, мають безсторонній характер, що вимагає від суду ретельного та уважного дослідження вищевказаного доказу у сукупності із іншими доказами по справі. 
Щодо заперечень правопорушника щодо правомірності вимог поліцейського з огляду на його перебування вдома, суд зазначає, що правовий статус водія виникає з моменту здійснення функцій керування транспортним засобом. Завершення руху безпосередньо перед спілкуванням з поліцією не звільняє особу від обов`язку виконати законну вимогу, передбачену п.2.5 ПДР, якщо у поліцейського були підстави вважати, що під час руху водій перебував у стані сп`яніння.
Аналізуючи доводи ОСОБА_1 щодо відсутності факту керування, суд визнає їх неспроможними та такими, що суперечать встановленим обставинам. Факт керування транспортним засобом ОСОБА_1 є юридично встановленим та не підлягає сумніву. Це підтверджується сукупністю прямих доказів: як безпосереднім відеозаписом події, так і постановою про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 126 КУпАП, що набрала законної сили. Оскільки притягнення до відповідальності за вказаною статтею відбулося саме за результатами перевірки документів водія безпосередньо після огляду на стан сп`яніння, обставини, встановлені у тій справі, мають преюдиційне значення. Вони остаточно підтверджують статус ОСОБА_1 як водія та виключають необхідність повторного доведення цього факту.
Відтак, будучи особою, яка фактично керувала транспортним засобом, ОСОБА_1 , згідно з п.2.5 ПДР, був зобов`язаний на вимогу поліцейського пройти огляд на стан сп`яніння. Категорична відмова від такого огляду (як на місці, так і в медичному закладі), зафіксована на відео та в акті огляду, утворює закінчений склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Особливої уваги заслуговує той факт, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу з липня 2023 року - свідомо ігнорував обов`язок щодо здачі посвідчення водія, визначений постановою Прилуцького міськрайонного суду від 17.07.2023 р. Продовження керування транспортним засобом за наявності статусу «посвідчення підлягає вилученню» у поєднанні з наступною відмовою від медичного огляду на стан сп`яніння, свідчить про стійку протиправну установку особи та відкрите нехтування вимогами закону й судовими рішеннями, що набрали законної сили.
Суд неодноразово звертав увагу на те, що відповідно до національного законодавства працівник поліції самостійно на власний розсуд приходить до висновку про наявність ознак сп`яніння у водія транспортного засобу та вирішує питання щодо необхідності проходження водієм транспортного засобу огляду на стан сп`яніння.
В даному випадку протокол складено не за керування транспортним засобом в стані сп`яніння, а за відмову від проходження огляду, що є окремим складом адміністративного правопорушення, що й стало підставою для складання протоколу про адміністративне правопорушення працівником патрульної поліції, яким були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння у  ОСОБА_1 .
Тобто, відмова від вимоги поліцейського пройти в установленому порядку огляд на стан алкогольного сп`яніння у медичному закладі є складом адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП, незалежно від того, чи був водій у стані алкогольного сп`яніння, і пояснення про відсутність ознак сп`яніння, не є підставою для звільнення від адміністративної відповідальності. Таке обмеження прав конкретної особи повністю відповідає інтересам суспільства щодо забезпечення безпеки дорожнього руху.
Суд вважає, що законодавець передбачив настання адміністративної відповідальності за відмову від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, саме з метою забезпечення неможливості ухилитись від проходження такого огляду водіями, які підозрюються у керуванні транспортним засобом у стані сп`яніння.
В протилежному випадку, в разі толерування судами поведінки водіїв щодо безпідставної відмови від проведення оглядів може призвести до підриву авторитету судової влади у суспільстві та сприятиме уникненню від відповідальності.
Відповідно до ст.23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та для запобігання вчинення нових правопорушень як самим порушником, так і іншими особами. 
Положеннями ст.33 КУпАП визначено, що суд при накладенні адміністративного стягнення враховує характер вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Обставин, які пом`якшують, чи обтяжують відповідальність у справі не встановлено. Підстав для звільнення від адміністративної відповідальності суд не вбачає.
З урахуванням ступеню та характеру вчиненого правопорушення, який становить підвищену суспільну небезпеку у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, особи порушника, дані про якого встановлені матеріалами справи та за відсутності будь-яких характеризуючих даних, відношення до скоєного адміністративного правопорушення, що полягало у запереченні його вчинення, відсутність відомостей про попередні притягнення до адміністративної відповідальності, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують відповідальність за адміністративне правопорушення, суд вважає, що  ОСОБА_1 слід притягнути до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП та накласти на нього адміністративне стягнення у межах санкції статті. 
Відповідно до ст.40-1 КУпАП суд стягує з особи, яка притягається до адміністративної відповідальності судовий збір в розмірі 665,60 грн, оскільки учасниками судового провадження будь-яких інших даних про те, що особа звільнена від сплати судового збору надано не було.
Керуючись ст.ст.23, 33,36,40-1, ч.1 ст.130, ст.ст.283-285 КУпАП, суд –

ПОСТАНОВИВ:
Визнати  ОСОБА_1  винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.130 КУпАП. 
Накласти на  ОСОБА_1  адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 /сімнадцять тисяч/ грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 /один/ рік. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави665 (шістсот шістдесят п’ять) грн. 60 коп. судового збору. 
Роз`яснити правопорушнику, що згідно зі ст.307 КУпАП штраф повинен бути сплачений порушником не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі її оскарження – не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення. 
У разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 КУпАП, постанова про накладення штрафу, згідно з ч.1 ст.308 КУпАП, надсилається для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом. 
Згідно ст.291 КУпАП постанова судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. 
Постанова може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя В.Г.Павлов