РІШЕННЯ
Іменем України
Справа № 285/5494/25
провадження у справі № 2/0285/522/26
31 березня 2026 року  м. Звягель

Звягельський міськрайонний суд Житомирської області в складі:
головуючої судді…..…………..Літвин О. О.,
секретаря……….........................Клечковської М. М.,
з участю:
позивачів..................................... ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
представника позивача..............Шилана С. В. (в режимі відеоконференції),
представника відповідача......... ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за правилами загального позовного провадження
за позовом  ОСОБА_1 ,
ОСОБА_2 
до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 
ІІІ особи, які не заявляють вимоги щодо предмету спору, 
ОСОБА_5 ,
приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС»
про стягнення шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, –
ВСТАНОВИВ:
Позивачі 02.10.2025 звернулися до суду з вказаним позовом, в якому просили стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_4 (далі по тексту – ФОП ОСОБА_6 ) на свою користь по 500000 грн на кожного відшкодування моральної шкоди.
В мотивування позовних вимог зазначили, що 27.10.2023 у м. Звягель Житомирської області сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої водій ОСОБА_5 , керуючи автобусом ПАЗ 4234, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ФОП ОСОБА_7 , порушив Правил дорожнього руху та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 . Остання у результаті ДТП отримала множинні тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до її смерті.
За фактом події дії водія ОСОБА_5 були кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України.
Загибла ОСОБА_8 була для дружиною ОСОБА_2 та матір`ю ОСОБА_1 , а її смерть спричинила їм значні моральні страждання, душевний біль та порушення нормального сімейного життя.
Оскільки водій на момент ДТП керував транспортним засобом під час виконання трудових обов`язків, а автобус належить відповідачу, позивачі вважають, що відповідно до положень цивільного законодавства відповідальність за шкоду має нести власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки.
При цьому цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу була застрахована у ПрАТ «Страхова група «ТАС», яка вже здійснила виплату у межах страхових лімітів.

В судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали позовні вимоги. Зазначили, що їм було відшкодовано лише 100000 грн матеріальної шкоди страховою компанією. Від відповідача, у свою чергу, не було ні вибачень, ні будь-якого відшкодування.
Представник відповідача частково визнав позовні вимоги, зокрема зазначив, що ФОП ОСОБА_7 згоден відшкодувати кожному з позивачів по 50000 грн, позаяк він не є винуватцем у вчиненні ДТП.
У заяві від 25.11.2025 ОСОБА_5 , ІІІ особа, просив слухати справу без його участі, при вирішенні спору поклався на розсуд суду.
Від страхової компанії жодних заяв чи клопотань не надійшло.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить такого висновку.
Відповідно до ст.ст.3, 15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
Захист цивільних прав – це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної шкоди) та моральної шкоди іншій особі. 
Предметом спору у даній справі є відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.
Так, позивачі є донькою та чоловіком ОСОБА_8 , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження та укладення шлюбу.
Згідно даних копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Звягель Житомирської області.
Вироком Звягельського міськрайонного суду від 13.11.2025 у справі №285/2416/24 ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. На підставі ст.75 КК України його звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням строком на 2 роки. 
Вироком Житомирського апеляційного суду від 12.02.2026 вирок Звягельського міськрайонного суду від 13.11.2025 в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено новий, яким призначено йому покарання у виді 2 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. В решті вирок суду залишено без змін.
Також, судом встановлено, що ОСОБА_5 23.01.2019 прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів до ФОП ОСОБА_7 .
Відповідно до ст.1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Обов`язок відшкодувати завдану шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що його дії були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок.
Потерпілий має подати докази, що підтверджують факт завдання шкоди внаслідок ДТП, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №426/16825/16-ц сформульовано висновок, що результат аналізу норм ст.ст.1172, 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Для покладення на фізичну особу відповідальності, передбаченої ст.1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).
Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.
Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі №6-108цс13, постановах Верховного Суду: від 05.09.2018 у справі №534/872/16-ц, від 20.11.2019 у справі №501/2298/16-ц, від 23.03.2020 у справі №373/1773/18-ц, від 01.01.2025 у справі №279/6416/21.
Під володільцем джерела підвищеної небезпеки необхідно розуміти юридичну або фізичну особу, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав. Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин з володільцем цього джерела (постанова Верховного Суду від 25.07.2018 у справі №914/820/17).
Судом встановлено, що 27.10.2023 близько 18:40 год ОСОБА_5 , керував технічно працездатним автобусом ПАЗ 4234, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з невідповідністю ходової частини п.31.4.5. (г) ПДР, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_4 , рухався по вул. Василя Карпенка (до перейменування вулиця Герцена) в напрямку вул. Дружба, м. Звягель, Житомирської області. Рухаючись вказаною ділянкою дороги, водій ОСОБА_5 в порушення вимог п.п.2.3. б), 12.3. ПДР, наближаючись до нерегульованого перехрестя вулиць Василя Карпенка-Соломії Крушельницької (до перейменування - вулиця Купріна) м. Звягель Житомирської області, будучи не уважним, не урахувавши дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух свого автомобіля та безпечно керувати ним, маючи об`єктивну можливість бачити при наближенні, пішохода ОСОБА_8 , яка рухалась попереду, зліва направо відносно напрямку руху транспортного засобу, не зменшив швидкість свого руху аж до зупинки транспортного засобу, що призвело до наїзду на пішохода.
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримала численні тілесні ушкодження, які мають прямий причинний зв`язок з настанням її смерті та ознаки тяжких тілесних ушкоджень при житті, за ознакою небезпеки для життя.
Порушення водієм ОСОБА_5 п.п.2.3. б), 12.3. ПДР знаходиться у прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.
Станом на час скоєння ДТП ОСОБА_5 перебував в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_7 , керуючи його транспортним засобом здійснив наїзд на пішохода.
Відтак, заподіяння позивачам шкоди знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з подіями, які відбулись 27.10.2023.
Положеннями ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровая; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. 
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. 
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом («STANKOV v. BULGARIA», від 12.07.2007).
Частиною 1 ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Згідно з п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25.05.2022 у справі №487/6970/20).
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди позивач повинен довести, які саме дії спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
При цьому слід враховувати, що порушення прав людини завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд, який заслуховує сторін та встановлюють фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
В рішенні Європейського Суду з прав людини «Мельниченко проти України» від 19.10.2004 суд зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц міститься висновок про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Подібний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 19.10.2022 у справі №944/4790/19.
З огляду на вище зазначене, суд приходить висновку про наявність підстав для задоволення позову, разом з тим, не може погодитись з розміром моральної шкоди, визначений позивачами. 
В кожній конкретній справі суд повинен враховувати обставини та надати їм належну оцінку.
Враховуючи глибину душевних страждань, психологічного та емоційного стану позивачів, які втратили близьку людину, матір та дружину, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя душевні страждання і відновити становище, яке існувало у житті позивачів до її смерті неможливо; виходячи із засад розумності та справедливості, суд приходить переконання, що розмір моральної шкоди, яку слід стягнути з відповідача підлягає зменшенню до 350 000 грн для кожного з позивачів, який не буде вважатися явно завищеним чи надмірним для відповідача.
Заявлений позивачами розмір моральної шкоди є необґрунтованим, завищеним та таким, що не відповідає принципу співмірності сатисфакції. 
Таким чином, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить висновку про часткове задоволення позову. 
Оскільки суд задовольняє позов частково стягненню з відповідача в дохід держави підлягає судовий збір пропорційно до частини задоволених позовних вимог згідно положень ст.141 ЦПК України, що становить 7000 грн (ст.4 ч.2 п.1 пп.1 Закону України «Про судовий збір»).
Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 141, 259 ЦПК України, – 
УХВАЛИВ:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_4 
на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
завдану їм моральну шкоду в сумі по 350 000 грн на кожного та в дохід держави 7000 грн судового збору. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку оскарження, рішення набирає законної сили за результатом апеляційного провадження.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги на нього безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. 

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного його тексту. 
Дата виготовлення повного тексту судового рішення – 08.04.2026.

Головуюча суддя      О. О. Літвин