Справа № 462/5174/23 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н. М. 
Провадження № 22-ц/811/3509/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,   
секретаря Гаврилюк Я.Ю.
з участю представника позивачки ОСОБА_1 , представників відповідача Снігур Г.М., Добушовського О.В., представника третьої особи Гелемей Ю.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 вересня 2025 року в складі судді Галайко Н.М. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 , про поділ спільного майна подружжя,-
встановив:
У липні 2023 року представник позивачки ОСОБА_3 – адвокат Гай О.О. звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, просив суд визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право спільної часткової власності по 1/2 ідеальної частки на наступні об`єкти нерухомого майна:
- квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2727938246060;
- комору V, загальною площею 2,5 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2727942546060;
- паркомісце ІІб, загальною площею 17,7 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2727940846060;
- паркомісце ІІа, загальною площею 14,3 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2727939346060. Судові витрати у справі просить покласти на відповідача (т. 1 а.с. 1-7).
Вимоги обґрунтовані тим, що 17.04.1999 між сторонами зареєстрований шлюб. У період подружнього життя останні вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет. Завдяки вкладу кожного з подружжя, набуто у власність нерухоме майно, яке 28.04.2023 зареєстровано на праві власності за відповідачем у справі. 
Зважаючи на те, що досягнути згоди про добровільний поділ майна позивачка та відповідач самостійно не можуть, просила задовольнити вимоги заяви у повному обсязі.
Подавши заяву від 14.09.2023 про збільшення позовних вимог (т. 1 а.с. 42-45), а у подальшому заяву від 01.12.2023 про зменшення позовних вимог (т. 1 а.с. 145, 146-147), сторона позивача просила:
Визнати спільною сумісною власністю подружжя такі об?єкти нерухомого майна:
- нежитлова будівля, загальною площею 1927,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2716310646100;
- житловий будинок, загальною площею 154,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2621569646060;
- ?земельна ділянка, площею 0,1864 га, кадастровий номер 4621589100:02:000:0971, що розташована за адресою: Львівська обл., Жидачівський р-н, с. Бориничі, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2456748446100;
- ?земельна ділянка, площею 0,325 га, кадастровий номер 4621589100:02:000:0485, що розташована за адресою: Львівська обл., Жидачівський р-н, с. Бориничі, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 143167644621;
- земельна ділянка, площею 0,0297 га, кадастровий номер 4610136900:05:003:0147, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 1320075246101.
Припинити право спільної сумісної власності подружжя на вказане майно, залишивши таке в одноосібній власності ОСОБА_3 .
Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 19 вересня 2025 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя (з урахуванням зменшення позовних вимог) – задоволено.
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наступні об?єкти нерухомого майна:
- нежитлову будівлю, загальною площею 1927,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2716310646100;
- житловий будинок, загальною площею 154,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2621569646060;
- ?земельну ділянку, площею 0,1864 га, кадастровий номер 4621589100:02:000:0971, що розташована за адресою: Львівська обл., Жидачівський р-н, с. Бориничі, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2456748446100;
- ?земельну ділянку, площею 0,325 га, кадастровий номер 4621589100:02:000:0485, що розташована за адресою: Львівська обл., Жидачівський р-н, с. Бориничі, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 143167644621;
- земельну ділянку, площею 0,0297 га, кадастровий номер 4610136900:05:003:0147, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 1320075246101.
Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , залишивши в одноосібній власності ОСОБА_3 :
- нежитлову будівлю, загальною площею 1927,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2716310646100;
- житловий будинок, загальною площею 154,5 кв. м. за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2621569646060;
- ?земельну ділянку, площею 0,1864 га, кадастровий номер 4621589100:02:000:0971, що розташована за адресою: Львівська обл., Жидачівський р-н, с. Бориничі, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2456748446100;
- ?земельну ділянку, площею 0,325 га, кадастровий номер 4621589100:02:000:0485, що розташована за адресою: Львівська обл., Жидачівський р-н, с. Бориничі, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 143167644621;
- земельну ділянку, площею 0,0297 га, кадастровий номер 4610136900:05:003:0147, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 1320075246101.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі – 6 710 (шість тисяч сімсот десять) грн. 00 коп.
Головному управлінню Державної казначейської служби України у Львівській області – повернути з державного бюджету ОСОБА_3 – 6 710 (шість тисяч сімсот десять) грн. 00 коп. сплаченого судового збору, згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 0.0.3080701154.1 від 05.07.2023.
Рішення суду оскаржив третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 , вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, тому рішення суду підлягає скасуванню.
Зазначає, що спір між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про поділ майна носить штучний характер та поданий задля уникнення виконання ОСОБА_4 своїх боргових зобов`язань перед ОСОБА_5 згідно договору позики від 18.04.2022.
Так, у провадженні Залізничного районного суду міста Львова перебуває справа №462/5208/23 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості в розмірі 250000 євро, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.
Зокрема, 18 квітня 2022 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладений договір позики та акт передачі грошових коштів за договором позики, відповідно до умов якого ОСОБА_4 взяв на себе зобов`язання із повернення коштів у розмірі 250000 євро. Повернути кошти зобов`язувався до 31 грудня 2022 року.
10 липня 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, зазначаючи, що спірне нерухоме майно набуте завдяки вкладу кожного із подружжя, враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя констатувала, що таке є спільною власністю подружжя, а частки майна дружини та чоловіка в силу ч.1 ст.70 СК України є рівними.
11 липня 2023 року ОСОБА_5 подав позов до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, справа №462/5208/23.
Звертає увагу, що окрім первісно заявлених 4 об`єктів нерухомого майна, які позивачка вважала спільною власністю подружжя у рівних частках, позивачка до складу спільного майна додала ще 7 об`єктів нерухомості, щодо яких ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 07.08.2023 вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту. 
При цьому, усі 11 об`єктів нерухомості позивачка просила залишити в її особистій власності.
Визнаючи позов, відповідач не заперечував проти того, щоб залишити вищезазначене майно в одноосібній власності ОСОБА_3 .
Після скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою суду, позивачкою подано заяву про зменшення позовних вимог, просила залишити в її одноосібній власності таке майно:
- нежитлову будівлю, загальною площею 1927,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 271631064610;
- земельну ділянку площею 0,1864 га, кадастровий номер земельної ділянки – 4621589100:02:000:0971, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2456748446100.
- земельну ділянку площею 0,325 га, кадастровий номер земельної ділянки – 4621589100:02:000:0485, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1431676446215.
- земельну ділянку площею 0,0297 га, кадастровий номер земельної ділянки – 4610136900:05:003:0147.
- житловий будинок, загальною площею 154,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2621569646060.
Таким чином, після скасування арешту ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 30.10.2023 у справі №462/5208/23, позивачка зі складу майна, що підлягало поділу у цій справі, та яке вона раніше просила залишити у її власності, виключила усі об`єкти нерухомості, щодо поділу яких позивачка первісно звернулася до суду (квартиру АДРЕСА_5 ), а також об`єкти нерухомого майна, перелічені нею у заяві про збільшення позовних вимог, арешт на які було скасовано у справі №462/5208/23 (житловий будинок загальною площею 63,1 кв.м). 
Відтак, предметом позову у цій справі залишились виключно об`єкти нерухомого майна, арешт на які накладено у справі №462/5208/23.
У клопотанні про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору наведено достатньо аргументів в користь того, що позовна заява у цій справі подана ОСОБА_3 штучно, оскільки подружжя знало про наміри ОСОБА_5 захищати свої права та інтереси, що стосуються повернення боргу у судовому порядку. 
Вважає, що подружжя уникає виконання зобов`язання ОСОБА_4 перед ОСОБА_5 , відповідно створює перешкоди для його виконання.
Звертає увагу, що позивачка та відповідач у цій справі надалі проживають разом, святкують спільно свята, ведуть разом бізнес-процеси, що підтверджується сторінками позивачки та відповідача у соціальній мережі Facebook, розказують за власний бізнес та його ведення (скріншоти долучаються).
Крім цього, земельні ділянки, які позивачка просить залишити в одноосібній власності, були придбані після укладення договору позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , відтак зазначені об`єкти нерухомості ймовірно були придбані на позичені кошти.
Задоволення позовних вимог ОСОБА_3 у цій справі істотно ускладнить виконання рішення у справі №462/5208/23, оскільки вартість майна, яке залишиться в одноосібній власності ОСОБА_4 , недостатньо для погашення заборгованості перед ОСОБА_5 , що підтверджується доданими до цієї справи позивачкою висновками про вартість об`єкта оцінки.
Зокрема, загальна вартість майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, складає 19 060 106,00 грн.
У силу визначеної законодавцем рівності часток, грошовий еквівалент частки кожного з подружжя у спільному майні складає 9 530 053,00 грн (19 060,106 грн/2), однак у порушення засади рівності часток, позивачка просить виділити у її особисту власність 5 об`єктів нерухомого майна загальною вартістю 16 016 000,00 грн, що на 6 629 947,00 грн більше, ніж вартість 1/2 частки позивачки у спільному майні. 
У такому разі у спільній власності подружжя залишаються 5 об`єктів нерухомого майна загальною вартістю 2 900 106,00 грн, що на 6 629 947,00 грн менше, ніж вартість 1/2 частки подружжя у спільному майні.
Об`єкти нерухомості, виключені позивачкою із тих, що підлягають поділу у цій справі, не втрачають правового статусу спільного майна подружжя, адже позовні вимоги щодо поділу таких станом на цей час не пред`явлені, тому враховуючи рівність часток подружжя у спільному майні, відповідачу ОСОБА_4 залишається на праві власності майно вартістю 1450053,00 грн (2 900 106,00 грн/2).
Позиція сторін свідчить, що між подружжям фактично відсутній спір про поділ майна, а подання позову спрямоване на уникнення сплати боргу боржником (чоловіком позивачки) або ж ускладнення виконання судового рішення про стягнення боргу. 
Аналогічна позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 12.08.2025 у справі №128/3203/23.
Разом із тим, поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі №337/474/14-ц (провадження №61-15813сво18).
Згідно із ч.3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Боржник, проти якого існує спір про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. 
Крім цього, паркомісце ІІа та квартиру у  АДРЕСА_2 , передано в іпотеку в якості виконання боржником ТОВ «Т-ФАРМ» зобов`язань із повернення грошових коштів АТ АКБ «Львів» в розмірі 20 000 000,00 грн згідно договору №314/В/2023 від 16.05.2023, про що зареєстроване обтяження 16.05.2023 (вказана інформація відображена у інформаційній довідці з ДРПП від 03.07.2023.
Заборгованість відповідача перед ОСОБА_5 становить 12165000,00 грн (згідно курсу НБУ станом на 17.09.2025 1 євро = 48,66 грн). Задоволення позовних вимог призведе до того, що вартість належного відповідачу майна складатиме 1450053,00 грн, що очевидно не буде достатнім для погашення заборгованості.
Вважає, що визнання позову відповідачем порушує права та інтереси ОСОБА_5 , а тому в силу ч.4 ст. 206 ЦПК не може бути прийняте судом.
Дії позивачки і відповідача у справі направлені на недопущення подальшого звернення стягнення на майно відповідача, позивачка та відповідач, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, отже їхні дії не можуть вважатись добросовісними.
Наведені доводи у своїй сукупності дають обґрунтовані підстави виснувати, що у цій справі сторони спільно звернулися до суду з метою фраудаторного поділу майна подружжя, адже позивачкою та відповідачем штучно створено спір задля уникнення виконання ОСОБА_4 своїх боргових зобов`язань перед ОСОБА_5 .
Просить скасувати рішення Залізничного районного суду міста Львова від 19 вересня 2025 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя у справі №462/5174/23 – відмовити повністю.
27.11.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_4 – адвоката Снігур Г.М., вважає, що Залізничний районний суд м. Львова дослідивши усі надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому досліджені усіх обставин, які мають значення для правильного вирішення спору дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність обставин, за яких визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Вважає, що доводи третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 в апеляційній скарзі спрямовані на втручання в диспозитивні права позивачки та відповідача, спростування презумпції спільності майна подружжя, що суперечить вимогам ст.ст. 60, 69, 70 СК України. Також зазначає, що предметом спору у справі № 462/5174/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 є поділ майна подружжя, у такій не заявлено вимог про поділ боргів подружжя, відтак набрання законної сили рішенням у справі № 462/5208/23 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості не може вплинути на вирішення даної справи. Покликаючись на судову практику, у тому числі, щодо правового становища третьої особи у спорі, просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19.09.2025 в справі № 462/5174/23 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
В судовому засіданні 24 лютого 2026 року представник відповідача ОСОБА_6 подала клопотання про закриття апеляційного провадження, оскільки ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині оскаржуваного рішення не вирішувалися і не могли вирішуватися права та інтереси ОСОБА_5 , оскільки заявлений є спір про поділ майна подружжя. Оскільки відсутні будь які докази щодо порушення цивільного права та інтересу ОСОБА_5 , з врахуванням ст. 362 ЦПК України просить закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 . 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх представників учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з презумпції спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу та зазначив, що ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано, за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.
Суд врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), які зводяться до того, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя
Головним критерієм поділу майна, як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі; у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.
Врахувавши, що відповідач у справі вимоги позовної заяви (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) визнав, при цьому, відсутність обставин, за яких визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що позовні вимоги (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Також суд вирішив питання судових витрат, при цьому, оскільки відповідач позов визнав до початку розгляду справи по суті, при поданні позову позивачка сплатила 13 420 грн. 00 коп. судового збору, тому повернув ОСОБА_3 з державного бюджету 6 710 грн. 00 коп. (50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову), при цьому на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача стягнув на користь позивачки 6 710 грн. 00 коп. судового збору (50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову).
Судом встановлено такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Сторони у справі є колишнім подружжям, шлюб між якими зареєстрований 17.04.1999 Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 317, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (повторним) серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 14).
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16.11.2023 у справі №465/5983/23 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано.
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 337817373 від 03.07.2023 за відповідачем ОСОБА_4 зареєстровано:
- квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2727938246060;
- комору V, загальною площею 2,5 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2727942546060;
- паркомісце ІІб, загальною площею 17,7 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2727940846060;
- паркомісце ІІа, загальною площею 14,3 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2727939346060 (т. 1 а.с. 15-20).
Також, матеріали справи містять інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 337817373 від 03.07.2023 з якої за ОСОБА_4 зареєстровано:
- ??нежитлова будівля, загальною площею 1927,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 2716310646100;
- житловий будинок, загальною площею 154,5 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 2621569646060;
- земельна ділянка, площею 0,1864 га, кадастровий номер 4621589100:02:000:0971, що розташована за адресою: Львівська обл., Жидачівський р-н, с. Бориничі, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 2456748446100;
- житловий будинок (A-1) з приналежними господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 63,1 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 2325450046215;
- земельна ділянка, площею 0,325 га, кадастровий номер 4621589100:02:000:0485, що розташована за адресою: Львівська обл., Жидачівський р-н, с. Бориничі, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1431676446215;
- будівля, навіс «Б-1», загальною площею 163,0 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1413488046215;
- земельна ділянка, площею 0,0297 га, кадастровий номер 4610136900:05:003:0147, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1320075246101 (т. 1 а.с. 46-65).
Крім цього, у матеріалах справи наявна Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 337816286 від 03.07.2023 року (т. 1 а.с. 74-75).
Фактично по кожному із цих об`єктів у матеріалах справи містяться докази про їх оцінку, яка була актуальною на момент пред`явлення позову у справі, що підтверджується копіями висновків про вартість об`єкта оцінки.
Так, згідно копії висновку про вартість об`єкта оцінки від 05.07.2023, ринкова вартість об`єкту оцінки (комора V, загальною площею 2,5 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ) для цілей оподаткування складає 10014 грн. 00 коп. (т. 1 а.с. 21).
Ринкова вартість об`єкту оцінки (паркомісце ІІб, загальною площею 17,7 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ) для цілей оподаткування складає 60 014 грн. 00 коп. (т. 1 а.с. 24).
Згідно із копією висновку про вартість об`єкта оцінки від 05.07.2023, ринкова вартість об`єкту оцінки (паркомісце ІІа, загальною площею 14,3 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ) для цілей оподаткування складає 50036 грн. 00 коп. (а.с. 25, Т. 1).
Ринкова вартість об`єкту оцінки (житлова 3-кімнатна квартира, загальною площею 126,5 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_8 ) для цілей оподаткування складає 1400042 грн. 00 коп. (т. 1 а.с. 26).
Частину висновків про вартість об`єкта оцінки додано до матеріалів справи під час розгляду справи у місцевому суді.
Так, згідно копії висновку про вартість об`єкта оцінки від 18.08.2023, ринкова вартість об`єкту оцінки (??нежитлова будівля, загальною площею 1927,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ) для цілей оподаткування складає 8 900 000 грн. 00 коп. (т. 1 а.с. 66).
Ринкова вартість об`єкту оцінки (житловий будинок, загальною площею 154,5 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_4 ) для цілей оподаткування складає 7100000 грн. 00 коп., що підтверджується копією висновку про вартість об`єкта оцінки від 18.08.2023 (т. 1 а.с. 67).
Згідно із копією висновку про вартість об`єкта оцінки від 18.08.2023, ринкова вартість об`єкту оцінки (земельна ділянка, площею 0,1864 га, кадастровий номер 4621589100:02:000:0971, що розташована за адресою: Львівська обл., Жидачівський р-н, с. Бориничі) для цілей оподаткування складає 80 000 грн. 00 коп. (т. 1а.с. 68).
Відповідно до копії висновку про вартість об`єкта оцінки від 18.08.2023, ринкова вартість об`єкту оцінки (житловий будинок, загальною площею 63,1 кв.м. та господарські будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_6 ) для цілей оподаткування складає 1 200 000 грн. 00 коп. (т. 1 а.с. 69).
Ринкова вартість об`єкту оцінки (земельна ділянка, площею 0,325 га, кадастровий номер 4621589100:02:000:0485, що розташована за адресою: Львівська обл., Жидачівський р-н, с. Бориничі) для цілей оподаткування складає 50000 грн. 00 коп., що підтверджується копією висновку про вартість об`єкта оцінки від 18.08.2023 (т. 1 а.с. 70).
Згідно із копію висновку про вартість об`єкта оцінки від 18.08.2023, ринкова вартість об`єкту оцінки (будівля, навіс «Б-1», загальною площею 163,0 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_7 ) для цілей оподаткування складає 180 000 грн. 00 коп. (т. 1 а.с. 71).
Ринкова вартість об`єкту оцінки (земельна ділянка, площею 0,0297 га, кадастровий номер 4610136900:05:003:0147, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 ) для цілей оподаткування складає 300 000 грн. 00 коп., копія висновку про вартість об`єкта оцінки від 18.08.2023 (т. 1 а.с. 72).
За клопотанням позивачки ОСОБА_3 від 01.12.2023 до матеріалів справи долучено копії правовстановлюючих документів по відповідних об`єктах на відповідача ОСОБА_4 , а саме: копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 305954741 від 27.07.2022; копію Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №305948696 від 27.07.2022; копію договору купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення від 27.07.2022 № 514; копію договору купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення від 27.07.2022 №513; копію витягу з Державного реєстру речових прав № 328199784 від 05.04.2023; копію технічного паспорта на будівлю площею 1927,4 кв.м.; копію свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП серія ЛВ № 077027; копію свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП серія ЛВ № 077156; копію розпорядження від 11.02.2022 № 62; копію декларації про готовність до експлуатації об?єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта; копію повідомлення про початок виконання будівельних робіт; копію будівельного паспорта; копію технічного паспорта на будинок на АДРЕСА_4 ; копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.08.2018 № 2218; копію витягу з ДРРП НП про реєстрацію права власності № 307206915 від 12.08.2022 (т. 1 а.с. 116, 117, 118, 119-121, 122-124, 125, 126-130, 131, 132, 133, 134-135, 136-137, 138, 139-141, 142-143, 144).
Звертаючись з позовними вимогами, позивачка ОСОБА_3 свої доводи фактично зводить до того, що перебуваючи у шлюбі із відповідачем, завдяки вкладу кожного з подружжя, ними набуто у власність нерухоме майно, однак таке зареєстровано на праві власності за відповідачем, оскільки досягнути згоди про добровільний поділ майна сторони самостійно не можуть, просила задовольнити вимоги заяви у повному обсязі, визнавши відповідні об`єкти спільним сумісним майном та припинити право спільної сумісної власності подружжя на таке, залишивши майно в одноосібній власності ОСОБА_3 .
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції та заперечуючи позовні вимоги, третя особа ОСОБА_5 покликається на те, що спір між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про поділ майна носить штучний характер та поданий задля уникнення виконання ОСОБА_4 своїх боргових зобов`язань перед ОСОБА_5 згідно договору позики від 18.04.2022, покликається на розгляд Залізничним районним судом міста Львова цивільної справи №462/5208/23 за його позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості в розмірі 250 000 євро.
Враховуючи наведене, для правильного вирішення справи, що розглядається, суду необхідно з`ясувати, які правовідносини між сторонами вникли, предмет та підставу вимог позивачки, наявність підстав для задоволення вимог про які заявлено у позові, а також відношення відповідача до таких.
Іншими словами, на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, встановлених під час розгляду справи та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21)).
Таким чином, колегія суддів контастує, що даний спір є майновим та випливає із сімейних правовідносин, при цьому такий ускладнений відношенням (запереченнями) третьої особи ОСОБА_5 , що, як і позовні вимоги та відношення до таких відповідача, підлягають аналізу та перевірці. 
Разом з цим, доводи апеляційної скарги про те, що позивачка та відповідач надалі проживають разом (однією сім`єю), святкують спільно свята, ведуть разом бізнес-процеси, що підтверджується сторінками у соціальних мережах, розказують за власний бізнес та його ведення, на переконання колегії суддів, не мають визначального значення ні у контексті вимог про поділ майна подружжя, ні з погляду заперечення таких вимог з відповідних підстав апелянтом, оскільки є особистою волею кожного із колишнього подружжя та охоплюється виключно їхніми майновими та немайновими правами та інтересами.
У статті 41 Конституції України закріплено одне із основоположних прав людини і громадянина – непорушність права власності, відповідно до якого кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Статею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтями 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майно, які ним здійснюються на власний розсуд. Право власності є непорушним та ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За загальним правом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності має свої особливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. За вимогами ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майно, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (стаття 71 СК України).
Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц).
Таким чином, суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
Колегія суддів виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. За вимогами ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст. 61 ЦК України).
Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
За нормами ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша та друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц та у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічні висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), у якій також зазначив, що законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
У постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16 (провадження № 61-44843св18) Верховний Суд звернув увагу на те, що у статті 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в інших постановах, зокрема в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), від 10 червня 2020 року у справі № 454/2786/17-ц (провадження № 61-975св20). 
Таким чином, законодавство та судова практика з вирішення зазначених питань є послідовною та усталеною.
Як вбачається із оскаржуваного рішення та матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4 дійсно визнавав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити позов ОСОБА_3 .
Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.
Про аналогічне зазначено у ч. 1 ст. 206 ЦПК України.
До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення (ч. 2 ст. 206 ЦПК України).
При цьому, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги про те, що у разі, якщо визнання позову відповідачем порушує права та інтереси ОСОБА_5 , у силу ч. 4 ст. 206 ЦПК, суд не зобов`язаний задовольняти позовні вимоги, дійсно заслуговують на увагу.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків. (див. постанову Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 404/6483/17 (провадження № 61-14432св19)).
Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») наголошено, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Подаючи 07.12.2023 заяву про вступ в справу як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5 обґрунтування такої зводив до того, що спір між подружжям Голуб може вплинути на його права та інтереси, оскільки рішення у справі про поділ майна подружжя впливатиме на можливе рішення у справі №462/5208/23 за його позовом. У процесі розгляду справи ОСОБА_5 підтримував такі ж обґрунтування (т. 1 а.с. 152, 170-170).
Так, згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Отже, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.
Добросовісність необхідно розуміти як реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 601/485/23 (пункт 75)).
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідносин (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц тощо), зокрема процесуальних.
Разом з цим, потрібно розмежовувати матеріальну та процесуальну добру совість, зловживання процесуальними правами і зловживання матеріальними (цивільними) правами як за сферою застосування відповідних юридичних конструкцій, так і за наслідками такого застосування.
Матеріальна добра совість визначається, зокрема, пунктом 6 статті 3 Цивільного кодексу України, а процесуальна, - зокрема, статтею 44 ЦПК України (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 4 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 вересня 2025 року у справах № 758/10275/21 і № 754/3801/23 тощо).
Дійсно приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанови Верховного Суду:від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19), від 16 червня 2021 року у справі №747/306/19 (провадження № 61-1272св20).
Подібні висновки також викладені у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 757/33392/16 (провадження № 61-10541св19), у якій зазначено, що правочином, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року №2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції Українита вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".
Враховуючи наведене, колегія суддів виходить з того, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17 (провадження № 61-30545св18), від 09 лютого 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17), від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц (провадження № 61-45301св18), від 04 березня 2020 року у справі № 753/15957/18 (провадження № 61-11376св19).
Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЗУ «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
Колегією суддів встановлено, що 12.07.2023 Залізничний районний суд м. Львова відкрив провадження у справі № 462/5208/23 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості у розмірі 250 000,00 євро, що еквівалентно 9 955 000,00 гривень по курсу НБ України на дату подачі позову, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12 грудня 2025 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованість у розмірі 250000,00 (двісті п`ятдесят тисяч) Євро.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 13956 /тринадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят шість/ гривень 80 копійок
Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 07.08.2023 року (справа №462/5208/23) щодо накладення арешту із врахуванням ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 30.10.2023 року (справа №462/5208/23), якою в частині скасовані заходи забезпечення позову, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
Рішення не набрало законної сили, оскільки оскаржується в апеляційному порядку представником ОСОБА_4 – адвокатом Добушовським О.В.
Розглядаючи спір про поділ майна подружжя та ухвалюючи оскаржуване рішення, суду першої інстанції було відомо про справу № 462/5208/23 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості у розмірі 250 000,00 євро.
Не може залишитися поза увагою апеляційного суду і те, що подаючи заяву про зменшення позовних вимог, позивачка просила залишити в її одноосібній власності лише майно, арешт на яке накладено у справі №462/5208/23, а саме:
- нежитлову будівлю, загальною площею 1927,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 271631064610;
- земельну ділянку площею 0,1864 га, кадастровий номер земельної ділянки – 4621589100:02:000:0971, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2456748446100.
- земельну ділянку площею 0,325 га, кадастровий номер земельної ділянки – 4621589100:02:000:0485, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1431676446215.
- земельну ділянку площею 0,0297 га, кадастровий номер земельної ділянки – 4610136900:05:003:0147.
- житловий будинок, загальною площею 154,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2621569646060.
Таким чином, після скасування арешту ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 30.10.2023 у справі №462/5208/23, позивачка виключила зі складу майна, що підлягало поділу у справі за її позовом, та яке вона раніше просила залишити у її власності, усі об`єкти нерухомості, щодо поділу яких позивачка первісно звернулася до суду (квартиру у  АДРЕСА_2 , комору V, паркомісце ІІб, паркомісце ІІа), а також об`єкти нерухомого майна, перелічені нею у заяві про збільшення позовних вимог, арешт на які було скасовано у справі №462/5208/23.
Окремої уваги заслуговують доводи апеляційної скарги та розрахунок апелянта загальної вартості майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, при цьому виділені позивачці у її особисту власність 5 об`єктів нерухомого майна загальною вартістю 16016000,00 грн, на 6629947,00 грн перевищують вартість 1/2 частки позивачки у спільному майні. 
У підсумку, у спільній власності подружжя залишаються 5 об`єктів нерухомого майна загальною вартістю 2900106,00 грн, що на 6629947,00 грн менше, ніж вартість 1/2 частки подружжя у спільному майні.
Наведене, на переконання колегії суддів, безумовно свідчить про те, що відповідачу ОСОБА_4 залишається на праві власності майно вартістю 1450053,00 грн (2 900 106,00 грн/2), що у будь якому разі свідчить про погіршення його матеріального становища внаслідок оскаржуваного рішення та платоспроможності за простроченими зобов`язаннями.
Таким чином, спірні правовідносини свідчать про те, що поділ спільного майна подружжя у даній справі використовується сторонами для уникнення потенційної необхідності сплати боргу відповідачем, як боржником за вимогами про стягнення боргу та виконання судового рішення.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував що спірне нерухоме майно, право власності на яке визнав за позивачкою ОСОБА_3 , як дружиною боржника ОСОБА_4 перед апелянтом ОСОБА_5 , відповідно первісно одноосібного власника такого, могло бути реалізоване для виконання грошових зобовязань, тому безпідставно задовольнив позов.
Більше того, за ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) вказано, що "право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України)".
Як роз`яснено Верховним Судом у постанові Великої Палати від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) відсутність конструкції ("за наявності одночасно") в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.
Колегією суддів вставнолено, що позивачка ОСОБА_3 не довела будь яких із обставин можливості припинення права особи на частку у спільному майні подружжя за рішенням суду, не вносила на депозитний рахунок суду вартість відповідних часток, оскільки докази протилежного у матеріалах справи та оскаржуваному рішенні, відсутні, тому місцевий суд також неправомірно задовольнив вимоги ОСОБА_3 про виділ відповідного майна в її особисту приватну власність припинивши право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за наслідками поділу спільного сумісного майна подружжя.
Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про поділ майна подружжя в обраний позивачкою спосіб у зв`язку з тим, що у разі поділу майна будуть порушені права та інтереси апелянта ОСОБА_5 , що свідчить про підставність доводів апеляційної скарги та необхідність скасування оскаржуваного рішення.
Що стосується доводів клопотання представника відповідача ОСОБА_6 про закриття апеляційного провадження, колегія суддів звертає увагу, що обґрунтовуючи таке клопотання представник покликається на те, що ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині оскаржуваного рішення не вирішувалися і не могли вирішуватися питання про права та інтереси ОСОБА_5 , оскільки заявлений є спір про поділ майна подружжя, відтак з врахуванням п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України просить закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 . 
Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Колегія суддів звертає увагу, що у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, апеляційній суд повинен встановити, чи вирішено оскаржуваним судовим рішенням суду першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи.
На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес та обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
При цьому, судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.
Прийняття судом рішення про права, інтереси, обов`язки особи, яка не брала участі у справі, є підставою для скасування відповідного судового акта.
Таку правову позицію щодо застосування правил частини 1 статті 352 ЦПК України містить постанова Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі №200/6831/18.
Натомість, апелянт ОСОБА_5 приймав участь у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, відтак згідно із ч. 1 ст. 42 ЦПК України є учасником справи, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 43 ЦПК України має право оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках, при цьому за наслідками розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, що поділ спільного майна подружжя у даній справі використовується сторонами для уникнення потенційної необхідності сплати боргу відповідачем, як боржником за вимогами про стягнення боргу та виконання судового рішення перед кредитором ОСОБА_5 .
Відтак, не підлягає до задоволення клопотання представника відповідача ОСОБА_6 про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 вересня 2025 року на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
ухвалив:
У задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_4 – адвоката Снігур Галини Михайлівни про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 вересня 2025 року на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України – відмовити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 вересня 2025 року – скасувати.
Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 , про поділ спільного майна подружжя, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 01 грудня 2023 року – відмовити.
Сятгнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 8052 (вісім тисяч п`ятдесят дві) гривень 00 копійок, сплачений за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 26 лютого 2026 року.
Головуючий:   А.В. Ніткевич 
Судді:         С.М. Бойко
С.М.Копняк