ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року	Львів	Справа № 300/4053/25 пров. № А/857/28269/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого судді Кузьмича С. М.,
суддів Курильця А.Р., Мікули О.І., 

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 червня 2025 року (постановлену головуючим – суддею Боршовський Т.І. у м. Івано-Франківську) про відмову у відкритті провадження в частині заявлених позовних вимог у справі № 300/4053/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ради адвокатів Запорізької області про встановлення відсутності повноважень, скасування рішення № 10/1 від 08.05.2025, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, визнання загальновідомими обставини, визнання протиправними та скасування пунктів 2.17, 2.18, 2.19, 2.20 Положення, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ради адвокатів Запорізької області, в якому просить суд: 
визнати рішенням суду відсутність повноважень (компетенції) у відповідача в розумінні статті 2 КАС України з 2022 року; 
скасувати як незаконне рішення відповідача № 10/1 від 08.05.2025; 
визнати протиправною бездіяльність відповідача і невиконання вказівки рішення № 4 Ради адвокатів України в п.2.10.4 – самостійно перевірити статус ВПО і матеріальний стан адвоката з ТОТ; зобов`язати відповідача виконати рішення № 4 РАУ 2017 року зі змінами, перевірити статус ВПО позивача і його матеріальний стан; 
визнати рішенням суду загальновідомими наступні обставини: адвокат Доненко В.О. в період 2022 рік, 2023 рік, 2024 рік, 2025 рік адвокатську діяльність не здійснює; адвокат Доненко В.О. є ВПО з територій окупації ворогом і знаходиться в Єдиній системі України внутрішньопереміщених осіб, взятий на облік таким ЦНАП; робоче місце адвоката Доненка В.О. на території окупації ворогом в Камянсько-Дніпровському районі Запорізької області; адвокат Доненко В.О. доходів не має, хворіє від інсульта; все майно, житло адвоката Доненка В.О. в окупації на ТОТ – “націоналізовано”, розграбованого ворогом;
визнати протиправними і скасувати пункти 2.17, 2.18, 2.19, 2.20 Положення, затвердженого рішенням РАУ № 4 зі змінами;
стягнути з відповідача моральну шкоду на користь позивача в сумі 35000 Євро.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.06.2025 для розгляду справи № 300/4053/25 визначено суддю Панікара І.В.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.06.2025 задоволено заяву про самовідвід судді Панікара І.В. у справі № 300/4053/25 та відведено суддю Панікара І.В. від розгляду адміністративної справи № № 300/4053/25.
17.06.2025 проведено повторний автоматизований розподіл справи № 300/4053/25, за результатами якого для розгляду адміністративної справи № № 300/4053/25 визначено суддю Боршовського Т.І.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.06.2025 відмовлено у відкритті провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до Ради адвокатів Запорізької області в частині вимог про визнання рішенням суду відсутність повноважень (компетенції) у відповідача в розумінні статті 2 КАС України з 2022 року; визнання протиправною бездіяльності відповідача і невиконання вказівки рішення № 4 Ради адвокатів України в п.2.10.4 – самостійно перевірити статус ВПО і матеріальний стан адвоката з ТОТ; зобов`язання відповідача виконати рішення № 4 РАУ 2017 року зі змінами, перевірити статус ВПО позивача і його матеріальний стан; визнання рішенням суду загальновідомими наступні обставини: адвокат Доненко В.О. в період 2022 рік, 2023 рік, 2024 рік, 2025 рік адвокатську діяльність не здійснює; адвокат Доненко В.О. є ВПО з територій окупації ворогом і знаходиться в Єдиній системі України внутрішньопереміщених осіб, взятий на облік таким ЦНАП; робоче місце адвоката Доненка В.О. на території окупації ворогом в Камянсько-Дніпровському районі Запорізької області; адвокат Доненко В.О. доходів не має, хворіє від інсульта; все майно, житло адвоката Доненка В.О. в окупації на ТОТ – «націоналізовано», розграбованого ворогом.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що в частині вимог про визнання рішенням суду відсутність повноважень (компетенції) у відповідача в розумінні статті 2 КАС України з 2022 року не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Щодо позову в частині вимог про визнання рішенням суду загальновідомими наступні обставини: адвокат Доненко В.О. в період 2022 рік, 2023 рік, 2024 рік, 2025 рік адвокатську діяльність не здійснює; адвокат Доненко В.О. є ВПО з територій окупації ворогом і знаходиться в Єдиній системі України внутрішньопереміщених осіб, взятий на облік таким ЦНАП; робоче місце адвоката Доненка В.О. на території окупації ворогом в Камянсько-Дніпровському районі Запорізької області; адвокат Доненко В.О. доходів не має, хворіє від інсульта; все майно, житло адвоката Доненка В.О. в окупації на ТОТ – «націоналізовано», розграбованого ворогом, то суд також виснував, що такі не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки в цій частині позовних вимог стосується встановлення фактів, що мають юридичне значення, а тому судом, встановленим законом, який розглядає такі справи, є суд цивільної юрисдикції. 
Що стосується позову в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача і невиконання вказівки рішення № 4 Ради адвокатів України в п.2.10.4 – самостійно перевірити статус ВПО і матеріальний стан адвоката з ТОТ, зобов`язання відповідача виконати рішення № 4 РАУ 2017 року зі змінами, перевірити статус ВПО позивача і його матеріальний стан то суд дійшов висновку, що такий спосіб захисту не відновить порушених прав позивача, оскільки в разі прийняття Радою адвокатів Запорізької області рішення без з`ясування певних обставин щодо ОСОБА_1 і без виконання рішень Ради адвокатів України, належним способом захисту є оскарження саме такого рішення, і лише спір щодо оскарження цього рішення носитиме правовий характер. 
Вказану ухвалу в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційні скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що ухвала суду є поспішною і помилковою враховуючи практику Верховного Суду щодо вимог в частині визнання рішенням суду відсутність повноважень (компетенції) у відповідача в розумінні статті 2 КАС України з 2022 року. Крім цього, вважає, що згідно ч. 3 ст. 78 КАС України вбачається право позивача заявляти вимоги про визнання загальновідомими обставин, а відтак такі потрібно розглядати в порядку адміністративного судочинства.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи вимоги пунктів 1, 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки відсутні клопотання від учасників справи про розгляд справи за їх участю відсутні і апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (ч. 1 ст. 5 КАС України).
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Вирішуючи спір суд повинен встановити, що у зв`язку з прийнятим рішенням, вчиненням дії чи допущенням бездіяльності суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи інтереси особи у сфері публічно-правових відносин. 
Розгляду та задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.
Застосування конкретного захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до приписів ст. 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви, зокрема, з`ясовує чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
В контексті наведеного слідує, що першочерговим для суду є перевірка обґрунтованості позовної заяви, з`ясування суб`єктного складу цих відносин, предмету спору, підстав позову, змісту позовних вимог і фактичних обставин. 
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава.
Отже, предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного права й обов`язку.
Визначаючи підстави позову як складові елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.
Відтак, передумовою визначення юрисдикції суду та компентеційної належності цього спору є перш за все встановлення суб`єктного складу спірних правовідносин, предмету спору, підстав позову, природи та характеру спірних правовідносин у їх сукупності. За результатами встановленого та відповідного правового аналізу, суд, згідно з вимогами КАС України, приймає відповідне рішення (залишити без руху, повернути позовну заяву, відмовити у відкритті чи відкрити провадження, або закрити у разі відкриття провадження). 
Як слідує з матеріалів справи, позивач зокрема просить визнати рішенням суду відсутність повноважень (компетенції) у відповідача в розумінні статті 2 КАС України з 2022 року. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.03.2019 в справі № 820/3713/17 дійшла висновку, що компетенційними є спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі делегованих повноважень. Особливістю таких спорів є те, що сторонами у них як позивачем, так і відповідачем є суб`єкти владних повноважень. Тобто позивачем у компетенційних спорах є суб`єкт владних повноважень, якщо він вважає, що інший суб`єкт владних повноважень - відповідач своїм рішенням або діями втрутився у його компетенцію або що прийняття такого рішення чи вчинення дій є його прерогативою.
Верховний Суд у постанові від 05.07.2019 в справі № 802/833/17-а зазначив, що компетенція це сукупність повноважень, прав та обов`язків державного органу, установи або посадової особи, які вони зобов`язані використовувати для виконання своїх функціональних завдань. Під компетенційними спорами розуміються спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі делегованих повноважень. Компетенцію державного органу чи посадової особи становлять їхні повноваження, визначені законом. Внаслідок різного тлумачення законодавства компетенція суб`єктів владних повноважень може перетинатися, внаслідок чого виникає компетенційний спір. Завданням суду у компетенційних спорах, з урахуванням загального завдання адміністративного судочинства, є розв`язання законодавчої колізії, а також, усунення наслідків дублювання повноважень.
У спірних правовідносинах, а саме в частині вимог про встановлення компетенції, позивач не є суб`єктом владних повноважень, а отже, не наділений адміністративною процесуальною дієздатністю в частині пред`явлення позову щодо визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) у відповідача.
Відтак, враховуючи наведене вище, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції, що позов ОСОБА_1 до Ради адвокатів Запорізької області в частині вимог про визнання рішенням суду відсутність повноважень (компетенції) у відповідача в розумінні статті 2 КАС України з 2022 року не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Щодо позову в частині вимог про визнання рішенням суду загальновідомими наступні обставини: адвокат Доненко В.О. в період 2022 рік, 2023 рік, 2024 рік, 2025 рік адвокатську діяльність не здійснює; адвокат Доненко В.О. є ВПО з територій окупації ворогом і знаходиться в Єдиній системі України внутрішньопереміщених осіб, взятий на облік таким ЦНАП; робоче місце адвоката Доненка В.О. на території окупації ворогом в Камянсько-Дніпровському районі Запорізької області; адвокат Доненко В.О. доходів не має, хворіє від інсульта; все майно, житло адвоката Доненка В.О. в окупації на ТОТ – «націоналізовано», розграбованого ворогом то потрібно зазначити таке.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Так, чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.
Суд апеляційної інстанції погоджується з думкою суду першої інстанції, що в спірному випадку, позов ОСОБА_1 в цій частині позовних вимог стосується встановлення фактів, що мають юридичне значення, а тому судом, встановленим законом, який розглядає такі справи, є суд цивільної юрисдикції. 
Окрім цього, певні факти можуть бути встановлені адміністративним судом під час розгляду адміністративної справи щодо правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. Тобто такі факти підлягають дослідженню судом під час розгляду справи в межах згаданих позовних вимог, і не можуть бути предметом судового розгляду за окремою позовною вимогою, відокремленою від позовної вимоги щодо правомірності таких рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень
Відтак, суд вважає, що такі позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Що стосується позову в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача і невиконання вказівки рішення № 4 Ради адвокатів України в п.2.10.4 – самостійно перевірити статус ВПО і матеріальний стан адвоката з ТОТ, зобов`язання відповідача виконати рішення № 4 РАУ 2017 року зі змінами, перевірити статус ВПО позивача і його матеріальний стан.
За результатами розгляду адміністративної справи, в разі задоволення позову, суд приймає рішення про захист порушеного права чи інтересу особи у спосіб, що передбачений статтями 5, 245 КАС України.
Під змістом позовних вимог розуміється визначення способу захисту свого права, свободи чи інтересу згідно ч. 1 ст. 5 КАС України, який має бути сформульований максимально чітко і зрозуміло, оскільки від якості позовної заяви, юридично правильного змісту позовних вимог, зазначення способу судового захисту залежить швидкий і ефективний розгляд справи.
Так, ч. 1 ст. 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В спірному випадку ОСОБА_1 визначив такий спосіб захисту свого права як визнання протиправною бездіяльності відповідача і невиконання вказівки рішення № 4 Ради адвокатів України в п.2.10.4 – самостійно перевірити статус ВПО і матеріальний стан адвоката з ТОТ, зобов`язання відповідача виконати рішення № 4 РАУ 2017 року зі змінами, перевірити статус ВПО позивача і його матеріальний стан.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що такий спосіб захисту не відновить порушених прав позивача, оскільки в разі прийняття Радою адвокатів Запорізької області рішення без з`ясування певних обставин щодо ОСОБА_1 і без виконання рішень Ради адвокатів України, належним способом захисту є оскарження саме такого рішення, і лише спір щодо оскарження цього рішення носитиме правовий характер. 

В спірному випадку позивачем не наведено факту наявності такого рішення ради адвокатів Запорізької області, при прийнятті якого допущено щодо ОСОБА_1 невиконання рішення Ради адвокатів України № 4, п.2.10.4 щодо самостійної перевірки статусу ВПО і матеріального стану адвоката з ТОТ, і як наслідок порушення прав позивача таким рішенням, тобто порушення його прав та наявності спору між сторонами, що носить правовий характер. При цьому законом передбачена можливість оскарження рішень відповідних рад адвокатів, у даному випадку ради адвокатів Запорізької області, прийнятих відносно адвоката Доненка В.О.

Відтак, такі позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а судове рішення — без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують судове рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 312, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 червня 2025 року про відмову у відкритті провадження у частині заявлених позовних вимог у справі № 300/4053/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула