Справа № 953/7495/25
н/п 2/953/335/26 
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 березня 2026 року
Київський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Вітюка Р.В.,
за участю секретаря судового засідання Глазько С.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства "ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст заявлених вимог
Акціонерне товариство "ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК" (далі - Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами. Також просив розглянути справу в спрощеному позовному провадженні за відсутності представника Банку, проти ухвалення судом заочного рішення у справі не заперечував.
Позовна заява мотивована неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань із своєчасного повернення кредитних коштів, процентів за користування ними та комісії.
Виклад позиції відповідача
Відповідач правом на подання відзиву не скористався.
Процесуальні дії у справі
Київський районний суд м. Харкова ухвалою від 28.07.2025 відкрив спрощене позовне провадження у справі, призначив справу до розгляду, встановив учасникам справи строки для реалізації процесуальних прав.
Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 16.12.2025 № 2669/0/15-25 суддю ОСОБА_2 звільнено з посади судді Київського районного суду м. Харкова. Після проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, згідно з протоколом справу передано на розгляд судді Київського районного суду м. Харкова Вітюку Р.В.
Суд ухвалою від 25.12.2025 прийняв справу до свого провадження та призначив її до розгляду.
Розгляд справи неодноразово відкладався для належного повідомлення відповідача, зокрема, до 20.03.2026.
Представник позивача у судове засідання не з`явився. У позові просив розгляд справи проводити за відсутності представника та зазначив, що проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце судових засідань повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення ухвали про відкриття провадження та судових повісток на адресу його реєстрації. Поштові відправлення повертнулись до суду з відмітками: "адресат відсутній" (на судові засідання 23.01.2026, 20.02.2026, 20.03.2026), що згідно зі ст. 128, 272 ЦПК України та усталеною практикою Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 752/11896/17, Верховного Суду від 09.11.2023 у справі № 753/114/22) вважається належним повідомленням. Відзиву на позовну заяву та будь-яких заяв чи клопотань до суду щодо неможливості розгляду справи не подав.
Суд ухвалою від 20.03.2026 постановив проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача згідно з частиною четвертою статті 223, статей 280, 281 ЦПК України.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України.
Фактичні обставини, встановлені судом
02.07.2018 Банк та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 2001067060501 шляхом підписання заяви на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування.
Також 10.03.2020 Банк і ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 1001573781801 шляхом підписання заяви на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування.
Положення указаних заяв однакові, крім суми споживчого кредиту. Так, сторони погодили, що за кредитним договором № 2001067060501 від 02.07.2018 позичальнику надано кредит в сумі 24 764,50 грн, а за договором № 1001573781801 від 10.03.2020 – 40 000 грн.
Відповідно до вказаних заяв ОСОБА_1 (клієнт), підписанням цієї заяви беззастережно підтверджує, що приймає публічну пропозицію АТ "ПУМБ" на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (далі – ДКБО), який розміщено на сайті АТ "ПУМБ": pumb.ua, в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані йому в процесі обслуговування (з урахуванням усіх змін) і погоджується з тим, що може обирати будь-які передбачені ДКБО послуги, в тому числі через дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості у банку), а при обранні послуг з укладення договору страхування, підписанням цієї заяви підтверджує свою згоду на укладення договору страхування на зазначених нижче умовах.
Також відповідно до умов заяв умовами кредитування є: строк (в місяцях) – 24; розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості – 3,99 %; розмір процентної ставки – 0,01 %; разова комісія – 0,00 % від суми кредиту +0,00 грн; спосіб надання споживчого кредиту на загальні споживчі цілі – банківський переказ, переказ на рахунок НОМЕР_1 , в АТ "ПУМБ", код отримувача – 2823908575, отримувач – ОСОБА_1 .
Банк перерахував на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 24 764,50 грн та 40 000,00 грн за договорами № 2001067060501 від 02.07.2018 та № 1001573781801 від 10.03.2020, відповідно. Рух коштів по рахунку відповідача підтверджується випискою з його рахунку. 
Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, по кредитному договору від 02.07.2018 № 2001067060501 така складає 40 006,50 грн, з яких: 24 764,50 грн – заборгованість за кредитом; 15 242 грн – заборгованість за процентами; 0 грн – заборгованість за комісією; по кредитному договору від 10.03.2020 № 1001573781801 – 53 354,79 грн, з яких: 31 635,21 грн – заборгованість за кредитом; 13,98 грн – заборгованість за процентами; 21 705,60 грн – заборгованість за комісією.
Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (частина перша статті 642 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 207 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що сторони уклали кредитні договори шляхом підписання відповідачем заяв на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування, згідно з якими відповідач зазначив, що беззастережно підтверджує, що приймає публічну пропозицію Банку, тобто сторони, у порядку, передбаченому статтями 207, 641, 642 ЦК України досягли згоди щодо укладення кредитних договорів, на умовах, викладених у заявах. Факт подальшого схвалення указаних правочинів підтверджується перерахуванням Банком коштів на рахунок клієнта та їх використання останнім (підтверджується платіжними інструкціями та рухом коштів по рахунку відповідача).
Факт виконання Банком своїх зобов`язань щодо надання клієнту коштів у користування підтверджується випискою по рахункам відповідача.
Водночас доказів повного виконання відповідачем своїх зобов`язань з повернення коштів матеріали справи не містять і відповідач таких не надав.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Положенням статті 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання, зокрема, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Отже, враховуючи те, що банк виконав свої зобов`язання з надання позичальнику кредиту (коштів у користування), а відповідач в порушення статей 525, 526, 1048, 1049, 1054 ЦК України та умов договорів свої зобов`язання повністю не виконав, то позов в частині вимог про стягнення основної заборгованості та процентів за користування коштами визнаються обґрунтованими. Зворотного (повернення коштів та сплати процентів у повному розмірі) матеріали справи не містять, відповідач такі обставини не спростував.
За таких обставин з відповідача на користь банку підлягає до стягнення заборгованості за договором від 02.07.2018 № 2001067060501 у розмірі 40 006,50 грн, з яких: 24 764,50 грн – заборгованість за кредитом; 15 242 грн – заборгованість за процентами, за договором від 10.03.2020 № 1001573781801 – 31 649,19 грн (з яких: 31 635,21 грн – заборгованість за кредитом; 13,98 грн – заборгованість за процентами).
Щодо комісії за обслуговування кредитної заборгованості
Позивач крім заборгованості за тілом кредиту та процентів за користування ними за договором від 10.03.2020 № 1001573781801 також заявив до стягнення комісію за обслуговування кредитної заборгованості.
Верховний Суд неодноразово формував висновок щодо застосування принципу jura novit curia ("суд знає закони"), згідно з яким неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, пункт 83). У зв`язку із цим суд, з`ясувавши в розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх і застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, пункт 7.43, від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20, пункт 10.76.).
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої статті 11 Закону України "Про споживче кредитування" (тут і далі у редакції, чинній на момент укладення договорів) після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування" умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Крім того, відповідно до частин першої, другої, пунктів 3, 5 частини третьої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (який відповідно до частини першої статті 11 цього ж Закону застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування") продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Під час застосування наведених норм права суд, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування" (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування" (пункт 31.29. постанови Великої Палати Верховного Суду у від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19).
Верховний Суд у постанові від 25.01.2023 у справі № 752/4008/20 переглядав судові рішення про спір щодо недійсності кредитного договору укладеного між боржником і кредитором (яким також було Акціонерне товариство "ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК"), яким, зокрема, було також передбачено розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості 3,99 % (аналогічне положення договору у справі, що розглядається). Так, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що пунктом 4 спірного кредитного договору (аналогічне положення договору, як і у цій справі щодо сплати 3,99 % комісії за обслуговування кредиту) встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України "Про споживче кредитування". А тому Верховний Суд дійшов висновку, що положення пункту 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними, оскільки боржнику було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно.
Крім того, суд також враховує положення пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України і статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", зокрема, щодо таких засад цивільного законодавства, як справедливість і добросовісність стосовно того, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (частина перша статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів"), неприпустимості допущення істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (частина друга статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів") і несправедливості таких умов договору, як встановлення жорстких обов`язків споживача, коли надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункт 3 частини третьої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів") та встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (пункт 5 частини третьої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів").
Так, положеннями договорів передбачено, що комісія складає 3,99 % (пункт 4 заяв).
Зі змісту пункту 4 кредитного договору від 10.03.2020 № 1001573781801 у цій справі вбачається, що ним чітко не визначено, за яку саме послугу Банку справляється комісія.
При цьому, як вбачається зі змісту пункту 4 вказаного договору комісія складає 3,99 % та за своїм змістом фактично є процентами за користування кредитними коштами, а не комісією. А тому така підміна понять та послуг не може вважатись такою, що відповідає чинному законодавству.
За таких обставин, суд, ураховуючи положення пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування", частин першої, другої, пунктів 3, 5 частини третьої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" та усталену практику Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду у від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19і Верховного Суд від 25.01.2023 у справі № 752/4008/20), дійшов висновку, що положення кредитних договорів щодо розміру комісії за обслуговування кредитної заборгованості – 3,99% (пункт 4 договору) є нікчемними в силу закону, оскільки боржнику було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно (іншого Банк не довів), наявний очевидний дисбаланс і несправедливість умови щодо сплати комісії. А тому заявлені на їх підставі вимоги щодо стягнення заборгованості не підлягають задоволенню. Відповідно, у позові в частині вимог про стягнення 21 705,60 грн комісії за договором № 1001573781801 слід відмовити.
Суд відхиляє посилання позивача на висновки, викладені у постанові Миколаївського апеляційного суду від 11.09.2024 у справі № 486/203/24 з огляду на положення частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" і частини четвертої статті 263 ЦПК України, згідно з яким суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, які і були враховані і застосовані у цій справі.
Також суд вважає безпідставними посилання позивача на пункт 10 частини першої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування" з огляду на те, що вказане положення не змінює сутті спірних правовідносин щодо нікчемності відповідного положення договорів (встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно) і очевидного дисбалансу і несправедливості умов щодо сплати комісії, враховуючи інші норми наведеного спеціального законодавства.
Висновки за результатами розгляду заяви
Отже, позовні вимоги Банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню, а саме в частині вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором від 02.07.2018 № 2001067060501 у розмірі 40 006,50 грн, з яких: 24 764,50 грн – заборгованість за кредитом; 15 242 грн – заборгованість за процентами, за договором від 10.03.2020 № 1001573781801 – 31 649,19 грн (з яких: 31 635,21 грн – заборгованість за кредитом; 13,98 грн – заборгованість за процентами). У задоволенні позову в частині стягнення комісій за кредитним договором від 10.03.2020 № 1001573781801 у розмірі 21 705,60 слід відмовити.
Судові витрати
Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з чим з відповідача на користь Банку підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 1 859,21 грн. 
Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 49, 141, 223, 263 – 265, 354, 355 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
1. Позовні вимоги Акціонерного товариства "ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
2. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК" заборгованості в розмірі 71 655,69 грн, з яких: за договором від 02.07.2018 № 2001067060501 у розмірі 40 006,50 грн, за договором від 10.03.2020 № 1001573781801 у розмірі 31 649,19 грн та судовий збір у розмірі 1 859,21 грн.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача (стаття 285 ЦПК України), яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Відповідач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом, лише у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Учасники справи: 
Позивач: Акціонерне товариство "ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК" (04070, місто Київ, вул. Андріївська, будинок 4; ЄДРПОУ 14282829)
Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 )
Повне судове рішення складено та підписано 20.03.2026.

Суддя     Роман ВІТЮК