Єдиний унікальний номер 727/7957/25 
Номер провадження 2/725/2141/25 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2026 

Чернівецький районний суд міста Чернівців 
в складі:
головуючого судді Скуляк І. А. 
при секретарі Єремчук Т.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Чернівецької міської ради (пл. Центральна, 1, м. Чернівці) про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обгрунтування якого посилалась на те, що 09.12.1993 Управлінням по комунальній власності Чернівецького міського виконкому було видано Свідоцтво про право власності на житло, згідно якого ОСОБА_2 та членам її сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 59.7 кв.м. 
Вказує, що згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Чернівецького КОБТІ №821315 загальна вартість даної квартири становить 18567 грн. 
Зазначає, що дану двохкімнатну квартиру отримано відповідно до Ордеру на житло № НОМЕР_2 Серії РИК, виданого на ОСОБА_3 з сім`єю на трьох осіб: ОСОБА_3 – основний квартиронаймач, ОСОБА_2 – невістка, ОСОБА_1 – онучка, згідно Рішення райвиконкому від 08.08.1990.
Стверджує, що відповідно до Архівної Довідки ЖРЕП №11 від 15.02.2018 року, слідує, що у вказаній квартирі з 17.08.1990 року були зареєстровані ОСОБА_2 (її мати), ОСОБА_3 (названа мати її батька) та вона (позивачка). 
Вказує, що її рідні батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в 1992 році розлучилися, роз`їхалися, та вони з його названою матір`ю ОСОБА_3 , отримали Ордер на житло, а саме квартиру по АДРЕСА_1 . Її названа бабуся ОСОБА_3 переїхала жити разом з ними до вказаної квартири та жили вони разом по день смерті ОСОБА_3 в 1998 році.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 89 років померла її названа бабуся ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького міськвиконкому міста Чернівців 26.02.1998 року. В її названої бабусі своїх рідних дітей не було, заміжня вона ніколи також не була, будь яких рідних осіб, окрім її (позивачки) з мамою не мала.
Стверджує, що спадкова справа щодо майна померлої ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилася.
Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати, ОСОБА_2 , що підтверджується про смерть серії НОМЕР_4 , виданим міським відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького міськвиконкому міста Чернівці 04.01.2005 року.
В передбачений законом шестимісячний строк вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом. За її заявою нотаріусом було заведено спадкову справу за №36804282.
Вказує, що 26.02.2018 року нотаріус видала їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частки квартири яка належала матері ОСОБА_2 , а також Витяг з Державного реєстру речових прав. На 1/3 частки спадкової квартири, яка належала її матері від ОСОБА_5 (її названої бабусі), нотаріус свідоцтво про право на спадщину за заповітом їй не видала, мотивуючи в усній формі це тим, що за свого життя, її мати не оформила належним чином спадщину після смерті названої матері батька ОСОБА_3 (як спадкоємець четвертої черги), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та на день своєї смерті була власником вищевказаної частки спадкової квартири.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 2-95 виданим державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Мисюк О.М. 26.02.2018 року, спадкоємцем майна ОСОБА_2 , яке складалося зокрема з 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 є вона (позивачка).
Вказані обставини підтверджуються також Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 26.02.2018 №51056016 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.02.2028 року №115311720.
Зазначає, що за нею зареєстроване право спільної часткової власності на 2/3 часток квартири АДРЕСА_2 .
Стверджує, що її мати ОСОБА_2 спільно проживала постійно із ОСОБА_3 та нею (позивачкою), однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини з 01.12.1962 по 17.08.1990 в квартирі по АДРЕСА_3 , та з 17.08.1990 року по 02.01.2005 року по день її смерті в 1998 році, що також підтверджується архівними Довідками ЖРЕП №11 від 15.01.2005 та від 15.02.2018.
Впродовж всього періоду з моменту смерті її названої бабусі ОСОБА_3 і по даний час, так як інших спадкоємців немає, ніхто не заявив вимоги про відкриття спадкової та прийняття спадщини.
Починаючи з дня смерті ОСОБА_3 , яку поховали вона (позивачка) з матір`ю та успадкувавши після смерті матері 1/3 частки квартири та маючи право власності на 2/3 цієї квартири, вона була зареєстрована та постійно проживала та проживає у вищезгаданій квартирі з 1990 року. Вона самостійно з того часу здійснює утримання та догляд, сплачує всі необхідні комунальні платежі, що пов`язані із обслуговуванням даної квартири, в тому числі й ті, розмір яких не залежить від кількості споживання чи кількості зареєстрованих осіб, серед яких витрати ОСББ та теплопостачання, які обраховуються пропорційно до площі квартири. Жодні інші особи чи співвласники (за свого життя) протягом цих років не брали участь в утриманні даної квартири.
Зазначає, що вона добросовісно продовжувала володіти та користуватися 1/3 частки квартири, що належала покійній ОСОБА_3 , відкрито і безперервно протягом більше 26-ти років.
На підставі вищевикладеного, просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 61,8 кв.м., в порядку спадкування за законом як спадкоємця 4 черги, як особи, яка проживала однією сім`єю, не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, зі спадкодавцем ОСОБА_3 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Чернівці.
В судове засідання позивачка не з`явилася. Від її адвоката до суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності. Позов підтримують та просили суд його задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з`явилась. Від неї до суду надійшла заява про розгляд справи в її відсутності. Вирішення даного спору залишила на розсуд суду.
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка та її представник не надали суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог.
Як визначено в статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту передбачені ст. 16 ЦК України.
Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.
09.12.1993 Управлінням по комунальній власності Чернівецького міського виконкому було видано Свідоцтво про право власності на житло, згідно якого ОСОБА_2 та членам її сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 59.7 кв.м. /а.с. 16/.
Згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Чернівецького КОБТІ №8201315 загальна вартість даної квартири становить 18567 грн. /а.с. 19/.
Дану двокімнатну квартиру отримано відповідно до Ордеру на житло №401 Серії РИК, виданого на ОСОБА_3 з сім`єю на трьох осіб: ОСОБА_3 – основний квартиронаймач, ОСОБА_2 – невістка, ОСОБА_1 – онучка, згідно Рішення райвиконкому від 08.08.1990. /а.с. 7/.
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в 1992 році розлучилися. /а.с. 8/.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 89 років померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького міськвиконкому міста Чернівців 26.02.1998 року. /а.с. 9/.
Як було встановлено судом, спадкова справа щодо майна померлої ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилася.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 , що підтверджується про смерть серії НОМЕР_4 , виданим міським відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького міськвиконкому міста Чернівці 04.01.2005 року. /а.с. 11/.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 2-95 виданим державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори, спадкоємцем майна ОСОБА_2 , яке складалося зокрема з 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 .
Вказані обставини підтверджуються Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 26.02.2018 №51056016 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.02.2028 року №115311720. /а.с. 12, 22/.
Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 524 Цивільного Кодексу УРСР, який був чинний на момент смерті спадкодавця ОСОБА_3 , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.
Відповідно до положень ст. 525 Цивільного Кодексу УРСР, який був чинний на момент смерті спадкодавця ОСОБА_3 , часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.
Положеннями ст. 526 Кодексу визначено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місцезнаходження майна або його основної частини.
Статтею 527 Кодексу визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.
Згідно з положеннями ст. 549 Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:
1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;
2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.
Аналогічні вимоги щодо строку звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини закріплені і в Цивільному Кодексі Україні (Закон № 435- IV), чинному на день розгляду справи в суді.
Так, статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника.
Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун.
Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.
Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття.
Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.
Згідно статті 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно вимог статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Проте, позивач до суду із позовом про визнання поважними причин пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини та про поновлення такого строку, до суду не зверталась.
Відповідно до роз`яснень, викладених в абзаці 2 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Статтею 67 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена.
Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Таким чином, зверненню до суду з указаним позовом мало передувати вирішення питання про видачу позивачу нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину або відмова у видачі такого свідоцтва.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статей 77-81, 89 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
На підставі викладеного, враховуючи, що позивачка не зверталася суду з позовом про визнання поважними причин пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини та про поновлення такого строку, з огляду на відсутність доказів звернення позивача до нотаріуса щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, а також доказів відмови нотаріуса у видачі такого свідоцтва, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності в порядку спадкування четверта черга за законом право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 61,8 кв.м.
Крім того, позивач не надає жодних доказів в підтвердження того, що померла ОСОБА_3 була названою бабусею позивачки, відтак встановити чи перевірити це не видається можливим, оскільки позовні матеріали таких доказів не містять. 
Крім того, ЦК УРСР, який був чинний на момент смерті ОСОБА_3 , взагалі не містив такого поняття, як прийняття спадщини шляхом спільного ведення господарства. По-друге, ЦК УРСР містив всього дві черги спадкоємців, а четверта черга до неї не входилиа відповідно, позивачка і не могла бути спадкоємицею. Окрім цього, що навіть якщо врахувати положення пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, де вказано, що правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом , то, згідно з частиною 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 
Проте, позивачкою пропущено більше як 26 річний строк для прийняття спадщини. Разом із цим, позивачка не наводить поважних причин для пропуску строку для прийняття спадщини. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати суд відносить на рахунок позивача, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 77-81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Чернівецький районний суд міста Чернівців протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 

Суддя Чернівецького районного
суду міста Чернівців      Скуляк І. А.