ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" квітня 2026 р. справа № 300/5890/25
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Тимощука О.Л., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення від 12.02.2025, зобов`язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:
Адвокат Шевченко Наталія Павлівна (далі – представник позивача), яка діє в інтересах ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) 20.08.2025 звернулася в суд з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі – відповідач, ГУ ПФУ в Запорізькій області, орган пенсійного фонду), в якій просить: 
- визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №092850027913 від 12.02.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 12.11.2024 – наступного дня після досягнення пенсійного віку, з урахуванням до страхового стажу періоду роботи з 09.08.1983 по 11.05.1998 у Калуській міжрайбазі. 
В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що після досягнення ОСОБА_1 60-ти річного віку, вона звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком. Проте, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області за №092850027913 від 12.02.2025 їй було відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. При цьому, не зараховано до страхового стажу, зокрема, період роботи з 09.08.1983 по 11.05.1998 у Калуській міжрайбазі, оскільки в записі про переведення в ГВП «Кооператор» відсутній підпис відповідальної особи та не засвідчений печаткою підприємства. На переконання позивача, з відповідей органів пенсійного фонду чітко вбачається повне ігнорування права позивачки на зарахування періоду роботи з 09.08.1983 по 11.05.1998 у Калуській міжрайбазі до страхового стажу, а відтак і на призначення пенсії за віком, тому нічого іншого як звернутися до суду із даним позовом у ОСОБА_1 не залишається. Позивач вважає, що винесене відповідачем рішення є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.08.2025 судова справа №300/5890/25 передана на розгляд головуючому судді Боршовському Т.І. (а.с.11).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.08.2025 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку, визначеному статтею 263 КАС України (а.с.56, 57).
Пунктом 4 цієї ухвали зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області в п`ятнадцятиденний строк надати суду належним чином засвідчені копії документів, які слугували підставами для прийняття рішення за №092850027913 від 12.02.2025 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.
Головне управління ПФУ в Запорізькій області в системі “Електронний суд” 27.08.2025 сформувало відзив на позовну заяву, за змістом якого представник відповідача заперечує щодо задоволення позовних вимог (а.с.59-62). Вказує, що за принципом екстериторіальності відповідачем прийнято рішення №092850027913 від 12.02.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Зокрема, за доданими документами до страхового стажу не зараховано період трудової діяльності з 09.08.1983 по 11.05.1998 у Калуській міжрайбазі, оскільки в записі про переведення в ГВП «Кооператор» відсутній підпис відповідальної особи та не засвідчений печаткою підприємства. Таким чином, за поданими документами та даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, страховий стаж позивача становить 18 років 03 місяці 05 днів при необхідному – 31 рік, у зв`язку із чим, позивачу було відмовлено в призначенні пенсії.
Також, серед іншого, представник відповідача просила про залучення в якості співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області.
Ухвалою суду від 02.10.2025 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про залучення в якості співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (а.с.65-67).
Розпорядженням керівника апарату Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.03.2026 №242, на виконання вимог підпункту 2.3.44 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 11.11.2024 №39, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №300/5890/25, у зв`язку із відрахуванням зі штату суду судді Боршовського Т.І. відповідно до наказу голови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.03.2026 №55-ОС (а.с.69).
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2026, судову справу №300/5890/25 передано на розгляд судді Тимощуку О.Л. (а.с.70).
Ухвалою суду від 16.03.2026 прийнято до судового розгляду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення від 12.02.2025, зобов`язання до вчинення дій. Розпочато розгляд справи спочатку.
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, встановив таке.
ОСОБА_1 відповідно до матеріалів справи, народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.24).
Позивач, 06.02.2025 звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, за результатами розгляду якої, згідно принципу екстериторіальності, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області прийнято рішення №092850027913 від 12.02.2025 про відмову у призначенні пенсії позивачу у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (а.с.31). Так, у вказаному рішенні вказано, що страховий стаж позивача становить 18 років 03 місяців 05 днів. Окрім цього, зазначено, що до страхового стажу не зараховано період роботи відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 09.08.1993, зокрема, період з 09.08.1983 по 11.05.1998, оскільки в записі про переведення в ГВП «Кооператор» відсутній підпис відповідальної особи та не засвідчений печаткою підприємства.
Не погоджуючись з таким рішення органу пенсійного фонду, ОСОБА_1 14.03.2025 звернулася до відповідача із заявою про підтвердження стажу показами свідків (а.с.34 та зворотна сторона).
Відповідач, листом від 09.04.2025 №2928-2282/Л-02/8-0900/25 повідомив позивача про те, що для підтвердження стажу на підставі показань свідків, особа повинна звернутися до сервісного центру територіального органу Пенсійного фонду України з відповідною заявою (а.с.42, 43).
Далі, представник позивача 22.06.2025 звернулася до органів пенсійного фонду із адвокатським запитом щодо надання детальної інформації можливості підтвердження страхового стажу в період з 09.08.1983 по 11.05.1998 у Калуській міжрайбазі (а.с.45, 46).
У відповідь на яку, органом пенсійного фонду повідомлено представника позивача про те, що страховий стаж ОСОБА_1 з 09.08.1983 по 11.05.1998 у Калуській міжрайбазі не зарахований, оскільки запис про переведення в ГВП «Кооператор» відсутній підпис відповідальної особи та не засвідчений печаткою підприємства (а.с.50,51).
Вважаючи протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №092850027913 від 12.02.2025 про відмову у призначенні пенсії, позивач через свого представника звернулася до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає таке.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в редакції, чинній на момент врегулювання спірних правовідносин.
Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Згідно з положеннями статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов`язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ. 
Водночас, у пункті 5 рішення №8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
За приписами пунктів 1, 6 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду регулюють Закони України від 05.11.1991 №1788-ХІІ “Про пенсійне забезпечення” (далі – Закон №1788-ХІІ), від 09.07.2003 №1058-ІV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі – Закон №1058-IV).
Частинами 1 та 2 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно із частиною 4 статті 24 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Умови призначення пенсії за віком, зокрема вік та необхідний страховий стаж передбачено статтею 26 Закону №1058-IV. Так, вказаною статтею передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року – не менше 31 року.
Як слідує із матеріалів справи, вік позивача в даному випадку не є спірним.
Водночас, спірним є кількість здобутого позивачем страхового стажу.
З цього приводу суд зазначає таке.
Згідно зі статтею 56 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 за №1788-XII, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Як встановлено статтею 62 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Також, згідно зі статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. 
До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. 
Відповідно до статті 62 Закону №1788-ХІІ постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі – Порядок №637).
Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Суд звертає увагу, що на час видачі позивачу трудової книжки та внесення записів щодо спірних періодів роботи була чинною Інструкція №162 від 20.06.1974, пунктом 2.3 якої визначено, що всі записи у трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення – у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, кульковою або з пером ручкою, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів.
Згідно з підпунктами 2.10 та 2.11. пункту 2 Інструкції №162, відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки.
Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 “Про трудові книжки робітників та службовців”, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 13 вказаної постанови передбачено, що при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.
Аналогічні вимоги містить також Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністретсва праці України від 29.07.1993 №58 (далі – Інструкція №58).
Так, відповідно до пункту 1.1 “Загальні положення” Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Окрім цього, записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону (пункт 2.3 Інструкції №58).
Згідно з пунктом 2.4 Інструкції №58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення – у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. 
Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. 
Аналогічна правова позиція щодо того, що трудова книжка є основним документом, який підтверджує стаж особи, викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17.
Так, у позивача наявна трудова книжка НОМЕР_1 від 09.08.1993 (а.с.25-27), у якій містяться записи про роботу ОСОБА_1 , зокрема з 09.08.1983 по 11.05.1998 в Калуській міжрайбазі (записи 1, 4).
Судом встановлено, що згадані записи виконані ручкою, наказ про переведення скріплений підписом відповідальної особи (директором), тобто у відповідності до Інструкції №162 та Інструкції №58.
Отже, позивач має трудову книжку, у якій містяться відповідні записи про періоди її роботи із відомостями, які відповідають вимогам законодавства.
Доказів, які б свідчили про недостовірність таких записів, відповідачем суду не надано, а тому останнім безпідставно не взято до уваги наявність вищенаведених відомостей трудової діяльності позивача для призначення їй пенсії за віком.
Таким чином, суд наголошує, що трудова книжка позивача містить усі необхідні записи про підтвердження спірного періоду її роботи. 
Згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 за №301 “Про трудові книжки”, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Таким чином, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17.
Окрім того, Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а та від 04.09.2018 в справі №423/1881/17 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Також у постанові від 06.03.2018 в справі №754/14898/15-а Верховний Суд дійшов висновку, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
В постанові Верховного Суду від 19.02.2019 у справі №575/530/17 також вказано про заборону допущення відповідачами (органами пенсійного фонду) певного формалізму при зверненні осіб про призначення чи перерахунок пенсії.
Такі правові позиції Верховного Суду відповідно до вимог частини п`ятої статті 242 КАС України мають враховуватись судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Відтак, з врахуванням вищенаведених норм та висновків суду про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, суд вважає, що відповідачем протиправно не зараховано до страхового стажу позивача період її роботи з 09.08.1983 по 11.05.1998 в Калуській міжрайбазі відповідно до відомостей трудової книжки НОМЕР_1 від 09.08.1993.
Із урахуванням вищевикладеного, суд вважає обґрунтованими доводи представника позивача щодо протиправного характеру рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №092850027913 від 12.02.2025.
При вирішенні даного спору суд бере до уваги, що завданням адміністративного судочинства, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Верховним Судом у справі №580/1617/19 зазначено, що адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, суд може зобов`язати відповідача – суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Оскільки, відповідно до форми РС-право позивачу зараховано до страхового стажу 18 років 03 місяці 05 днів та з урахуванням висновків суду, щодо зарахування спірного періоду, а саме, з 09.08.1983 по 11.05.1998 у Калуській міжрайбазі то у позивача загальний страховий стаж становитиме більше 31-го року - ОСОБА_1 має право на призначення пенсії відповідно до статті 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Таким чином, рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області №092850027913 від 12.02.2025 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” є протиправним та підлягає скасуванню.
Враховуючи вищевикладене та з огляду на встановлені у справі обставини щодо подання позивачем пенсійному органу необхідних документів для підтвердження стажу роботи, суд дійшов висновку, що з метою ефективного захисту порушеного права позивача, слід задовольнити позовні вимоги шляхом визнання протиправним і скасування спірного рішення, зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 09.08.1983 по 11.05.1998 у Калуській міжрайбазі та зобов`язати призначити пенсію відповідно до статті 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” з 12.11.2024 – наступного дня після досягнення пенсійного віку.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10). 
Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Також частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку пенсійний орган не діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають до задоволення.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Наявною в матеріалах справи квитанцією №6701-2600-8163-6812 від 20.08.2025 підтверджується сплата позивачем судового збору за звернення до суду із даним позовом у розмірі 968,96 грн (а.с.10).
Доказів понесення сторонами будь-яких інших витрат, пов`язаних з розглядом справи суду не надано, відтак підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача сплачена нею сума судового збору у розмірі 968,96 грн.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 255, 263, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:
Позов задовольнити повністю. 
Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №092850027913 від 12.02.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 . 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (проспект Соборний, 158-Б, м. Запоріжжя, Запорізька обл., 69057, код ЄДРПОУ – 20490012) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер – НОМЕР_2 ) пенсію за віком з 12.11.2024 – наступного дня після досягнення пенсійного віку, з урахуванням до страхового стажу періоду роботи з 09.08.1983 по 11.05.1998 у Калуській міжрайбазі.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (код ЄДРПОУ – 20490012) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер – НОМЕР_2 ) сплачену суму судового збору, що становить 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 (дев`яносто шість) копійок. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер – НОМЕР_2 ;

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, адреса: проспект Соборний, 158-Б, м. Запоріжжя, Запорізька обл., 69057, код ЄДРПОУ – 20490012.

Суддя  /підпис/  Тимощук О.Л.