Справа № 201/11411/25
Провадження № 2/201/1027/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року Соборний районний суд
міста Дніпра
у складі: головуючого судді – Федоріщева С.С.,
при секретарі – Максимовій О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -
ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій позивача та відповідача.
12 вересня 2025 року до Соборного районного суду міста Дніпра надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що з 28.04.2018 року по 04.03.2024 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . За період перебування у шлюбі ними було набуто у власність наступне майно: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку площею 0,0587 га, кадастровий номер 1211600000:03:059:0033 за адресою: АДРЕСА_2 ; нежитлове приміщення комп`ютерного салону за адресою: АДРЕСА_3 ; транспортний засіб – автомобіль RENAULT MEGANE 2010 року випуску, кузов НОМЕР_1 ; транспортний засіб – автомобіль KIA CERATO 2014 року випуску, кузов НОМЕР_2 . У зв`язку із розірванням шлюбу в порядку поділу спільного майна подружжя позивач просила: визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_4 ; право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями загальною площею 78,7 кв м, житловою площею 57,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 ; право власності на частину земельної ділянки площею 0,0587 га, кадастровий номер 1211600000:03:059:0033 за адресою: АДРЕСА_2 ; право власності на частину нежитлового приміщення комп`ютерного салону загальною площею 26 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на частину квартири АДРЕСА_4 ; право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями загальною площею 78,7 кв м, житловою площею 57,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 ; право власності на частину земельної ділянки площею 0,0587 га, кадастровий номер 1211600000:03:059:0033 за адресою: АДРЕСА_2 ; право власності на частину нежитлового приміщення комп`ютерного салону загальною площею 26 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 ; а також визнати за ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки RENAULT MEGANE, 2010 року випуску, кузов НОМЕР_1 , стягнувши з нього на користь позивачки грошову компенсацію вартості частки автомобіля в сумі 144500,00 грн. (Сто сорок чотири тисячі п`ятсот гривень 00 копійок); право власності на автомобіль марки KIA CERATO 2014 року випуску, кузов НОМЕР_3 , стягнувши з ОСОБА_2 на користь позивачки грошову компенсацію вартості частки автомобіля в сумі 173 500,00 грн. (Сто сімдесят три тисячі п`ятсот гривень 00 копійок).
27.10.2025 року від представник відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на автомобіль марки RENAULT MEGANE, 2010 року випуску, кузов НОМЕР_1 , стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки автомобіля в сумі 144 500,00 грн. та визнання за ОСОБА_3 права власності на автомобіль марки KIA CERATO, 2014 року випуску, кузов НОМЕР_3 , стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки автомобіля в сумі 173 500,00 грн. В обґрунтування поданого відзиву представник відповідача зазначила, що в позовній заяві позивач зазначає, що між нею та відповідачем в позасудовому порядку не досягнуто порозуміння щодо поділу придбаного у період шлюбу майна, проте, відповідач неодноразово пропонував позивачу розподілити спільно набуте майно шляхом оформлення належної йому частки у спільному майні на спільних дітей ОСОБА_4 2019 року народження та ОСОБА_5 2020 року народження. Однак, позивач від пропозиції відповідача відмовилась. Автомобіль марки RENAULT MEGANE, 2010 року випуску, кузов НОМЕР_1 був відчужений відповідачем 04 жовтня 2025 року. При цьому вказаний автомобіль був оцінений у 100 000,00 грн. (сто тисяч гривень 00 коп.). Позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача 318 000,00 грн. в якості компенсації вартості частки вищезазначених автомобілів, проте, відповідно до довідки ТОВ «БАЯДЕРА ЛОГІСТИК» вих.№ BKG00000008 від 03 жовтня 2025 року з 02 серпня 2019 року по теперішній час відповідач працює на посаді торгівельного агенту та його дохід становить 7 879,59 грн. на місяць. Також, окрім сплати аліментів на утримання дітей, на утриманні відповідача перебуває його батько ОСОБА_6 1957 року народження, який є інвалідом з дитинства в зв`язку з вродженою втратою слуху, який потребує постійного лікування, дообстеження та стороннього догляду. А отже, заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача 318 000,00 грн. є непомірною для відповідача.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 12 вересня 2025 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С.
Згідно із вимогами ч. 8 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача.
До суду 18 вересня 2025 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача.
Ухвалою судді від 18 вересня 2025 року відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі.
Ухвалою судді від 26 січня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до розгляду по суті.
Представник позивача надала до суду заяву, в якій просила задовольнити позов у повному обсязі, просила розглядати справу її його участі.
Представник відповідача надала суду заяву з проханням розглядати справу без участі відповідача та його представника.
Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Фактичні обставини встановленні судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Судом встановлено, що з 28.04.2018 року по 04.03.2024 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з гр. ОСОБА_3 . 
Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.03.2024 року у справі №182/4218/23 шлюб між сторонами розірвано. 
У період шлюбу сторонами придбано:
1. квартиру загальною площею 39,7 кв.м. житловою площею 35,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку у період шлюбу було зареєстровано на ім`я Відповідача, 
2. житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 78,7 кв м, житловою площею 57,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на який у період шлюбу було зареєстровано на ім`я Відповідача, 
3. земельну ділянку площею 0,0587 га, кадастровий номер 1211600000:03:059:0033 за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку у період шлюбу було зареєстровано на ім`я Відповідача, 
4. нежитлове приміщення комп`ютерного салону загальною площею 26 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 , право власності на яке у період шлюбу було зареєстровано на ім`я Позивача, 
5. транспортний засіб – автомобіль RENAULT MEGANE 2010 року випуску, кузов НОМЕР_1 , право власності на який у період шлюбу було зареєстровано на ім`я Відповідача, 
6. транспортний засіб – автомобіль KIA CERATO 2014 року випуску, кузов НОМЕР_2 , право власності на який у період шлюбу було зареєстровано на ім`я Відповідача. 
Надаючи оцінку доводам сторін та аналізуючи надані докази, суд виходить з того, що відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
У відповідності до ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно ч. 2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Відповідно до ст.61 СК України спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11).
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24постанови від 21 грудня 2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).
Суд звертає увагу на те, що закон передбачає презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яке набуте ними під час шлюбу. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс 17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.
Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.
Спірне майно є неподільним і, враховуючи зміст позовних вимог, за кожною із сторін слід визнати право на рівну частку в ньому.
При вирішенні спору суд, згідно роз`яснень даних в п. 25Постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вважає необхідним визначити ідеальні частки подружжя в спільному майні, яке залишається в їх спільній частковій власності.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що незалежно від того, на кого з подружжя зареєстроване право власності на майно, придбане ними воно належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.
За вказаних обставин в частині позовних вимог про поділ нерухомого майна суд вважає, що за кожним із подружжя слід визнати право власності на 1/2 його частину.
Що стосується позовних вимог про визнання за відповідачем права власності на транспортні засоби та стягнення з нього на користь позивачки грошової компенсації вартості частки кожного автомобіля, суд виходить з того, що у даному випадку автомобіль марки RENAULT MEGANE, 2010 року випуску, кузов НОМЕР_1 , та автомобіль марки KIA CERATO 2014 року випуску, кузов НОМЕР_3 було придбано в період шлюбу між ними. 
Водночас судом встановлено, що автомобіль марки RENAULT MEGANE, 2010 року випуску був відчужений відповідачем 04 жовтня 2025 року, тобто вже після розірвання шлюбу між сторонами. Доказів згоди позивачки на таке відчуження, як і доказів компенсації позивачці вартості частки цього автомобіля після його відчуження суду не надано. Інший автомобіль - KIA CERATO 2014 року випуску перебуває у користуванні відповідача.
Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 8 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 вказала на правильність висновку судів про те, що вимоги про визнання за відповідачем права власності на автомобіль і стягнення на користь позивачки відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Крім того, ВП ВС констатувала, що внаслідок його виділення у власність відповідачеві і такого стягнення право спільної сумісної власності на автомобіль припиняється. Тому окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту.
При цьому ВП ВС виснувала, що приписи частин 4, 5 ст. 71 СК України і ст. 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності треба розуміти так: а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
Позивачка у цій справі (№209/3085/20) не претендувала на те, щоб залишити автомобіль собі, припинивши право відповідача на частку в праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Вона, навпаки, дала згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку в праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача. Тому вимога про стягнення такої компенсації не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам собою не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати.
Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч. 2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки в неподільній речі.
За таких умов, Велика Палата ВС у цій справі (№209/3085/20) відступила від сформульованого, зокрема, у постановах ВСУ від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15 та КЦС ВС від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15 висновку про те, що суд має визначити ідеальні частки співвласників у неподільній речі без її реального поділу та залишити відповідне майно у спільній частковій власності у разі, коли відповідач попередньо не вніс на депозитний рахунок суду кошти за частку позивача у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, а останню не можна поділити в натурі відповідно до часток.
Крім того, ВП ВС відступила від сформульованого, зокрема, у постановах ВСУ від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 та КЦС ВС від 29 серпня 2019 року у справі №371/1369/15-ц висновку, що для вирішення питання про застосування ч. 2 ст. 364 ЦК України юридичне значення має те, чи сплачує співвласник-відповідач, який володіє та користується спільним майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, чи спроможний співвласник-відповідач виплатити співвласникові-позивачеві грошову компенсацію вартості його частки, і чи не буде така виплата надмірним тягарем.
В даному випадку згідно наданих позивачем довідок про середню ринкову вартість автомобілів, придбаних сторонами у шлюбі, середня ринкова вартість автомобіля RENAULT MEGANE 2010 року випуску, кузов НОМЕР_1 складає 289 000,00 грн.; автомобіля KIA CERATO 2014 року випуску, кузов НОМЕР_2 – 347 000,00 грн.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що незалежно від того, на кого з подружжя зареєстроване право власності на майно, придбані ними транспортні засоби належать дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.
Оскільки автомобіль KIA CERATO 2014 року випуску перебуває у користуванні відповідача, позивач просить стягнути з останнього половину суми від оціночної вартості автомобіля, та така вимога узгоджується із наведеними приписами законодавства та правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Так само оскільки автомобіль RENAULT MEGANE 2010 року випуску хоч і був відчужений відповідачем після розірвання шлюбу, але належав сторонам у справі на праві спільної сумісної власності, вимога позивачки стягнути з відповідача половину суми від оціночної вартості цього автомобіля є обґрунтованою.
При цьому судом відхиляються доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, щодо непомірності суми грошової компенсації вартості часток вказаних транспортних засобів з урахуванням вищенаведеної позиції ВП ВС у постанові від 8 лютого 2022 року у справі №209/3085/20.
Відповідно до ч. 1,2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору у розмірі 15 140,00 грн.
Керуючись ст.ст. 19, 27, 76-81, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя – задовольнити.
В порядку поділу спільного майна подружжя:
- визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на частину квартири АДРЕСА_4 ;
- визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності на частину квартири АДРЕСА_4 ;
- визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями загальною площею 78,7 кв м, житловою площею 57,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 ;
- визнати за ОСОБА_3 , (РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями загальною площею 78,7 кв м, житловою площею 57,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 ;
- визнати за ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на частину земельної ділянки площею 0,0587 га, кадастровий номер 1211600000:03:059:0033 за адресою: АДРЕСА_2 ;
- визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності на частину земельної ділянки площею 0,0587 га, кадастровий номер 1211600000:03:059:0033 за адресою: АДРЕСА_2 ;
- визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на частину нежитлового приміщення комп`ютерного салону загальною площею 26 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 ;
- визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності на частину нежитлового приміщення комп`ютерного салону загальною площею 26 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 ;
- визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності на автомобіль марки RENAULT MEGANE, 2010 року випуску, кузов НОМЕР_1 , стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки автомобіля в сумі 144 500,00 грн.;
- визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ) право власності на автомобіль марки KIA CERATO 2014 року випуску, кузов НОМЕР_3 , стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки автомобіля в сумі 173 500,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений останньою судовий збір у розмірі 15 140,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_5 ; 
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_6 .

Суддя С.С. Федоріщев