Справа № 127/1461/26 
Провадження № 33/801/224/2026
Категорія: 307 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Горбатюк В. В.
Доповідач: Береговий О. Ю.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2026 року	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Берегового О.Ю.,
за участю особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , потерпілої ОСОБА_2 та її захисника адвоката Вдовцової Аліни Дмитрівни,
розглянувши справу про притягнення  ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 та ч.2 ст.173-2 КУпАП, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Вдовцової Аліни Дмитрівни на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 03 лютого 2026 року,

встановив:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №747065, 30 грудня 2025 року о 15 год. 05 хв. в АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 вчинив насильство психологічного характеру відносно неповнолітнього сина  ОСОБА_3 , а саме чинив психологічний тиск, чим завдав шкоди психологічному здоров`ю, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 2 ст.173-2 КУпАП.
Крім того, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №747064, 30 грудня 2025 року о 15 год. 05 хв. в АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно колишньої дружини ОСОБА_2 , а саме ображав нецензурною лайкою, штовхав, вдарив в обличчя, чим завдав шкоду психологічному та фізичному здоров`ю. Своїми діями вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 лютого 2026 року справу №127/1461/26 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП (провадження №3/127/399/26), об`єднано в одне провадження зі справою №127/1463/26 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (провадження №3/127/400/25) та об`єднаній справі присвоєно єдиний унікальний номер справа №127/1461/26 (провадження №3/127/399/26).
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 лютого 2026 року провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частинами 1 та 2 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Не погоджуючись із зазначеною постановою суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 адвокат Вдовцова А.Д. подала апеляційну скаргу, відповідно до якої, просить скасувати постанову та ухвалити нову постанову, якою визнати винним ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.173-2, ч.2 ст.173-2 КУпАП та накласти на нього відповідне адміністративне стягнення, передбачене санкцією цієї статті.
Апеляційна скарга вмотивована тим, що на думку скаржниці суд першої інстанції неповно дослідив та невірно оцінив докази у справі, безпідставно визнавши недостовірними показання потерпілої та свідка ОСОБА_4 , не врахував у повному обсязі письмові й усні пояснення потерпілої щодо удару в лобову частину голови та подальшої кровотечі з носа. 
Апелянт вказує, що суд фактично проігнорував копію протоколу №5044 рентгенологічного дослідження (КТ черепа) від 30.12.2025 та виписку з медичної карти амбулаторного хворого КНП «Вінницька міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» від 30.12.2025, які, на її думку, підтверджують спричинення тілесних пошкоджень ОСОБА_2 .
Крім того, скаржниця вказує на безпідставність надання судом першої інстанції переваги показам свідка ОСОБА_5 , за наявності двох постанов 2025 року про притягнення ОСОБА_1 за домашнє насильство. 
На переконання скаржниці, аудіозапис розмови з численними грубими образами й погрозами помилково кваліфіковано судом лише як «побутовий конфлікт», тоді як це є психологічним насильством та завдана фізична й психологічна шкода доведені, а висновок суду про їх недоведеність «поза розумним сумнівом» ґрунтуються на вибірковій оцінці доказів, неповному дослідженні матеріалів справи та неправильному застосуванню норм матеріального права.
Заслухавши ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її представника адвоката Вдовцову А.Д., дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до п.1 ч.8 ст.294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.
За ч. 1 ст. 9КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до вимогст.245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до вимогст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Правовими приписами ч.1 ст.173-2 КУпАП встановлена відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Відповідно до ч.2 ст. 173-2КУпАП діяння, передбачене частиною першою цієї статті, вчинене стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи.
Суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі за п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, виходив з того, що сукупність досліджених доказів не дає можливості зробити висновок про доведеність вини ОСОБА_1 поза розумним сумнівом, а наслідків дій ОСОБА_1 у виді спричинення фізичної та психологічної шкоди психічному і фізичному здоров`ю, хоча й відображені у протоколі про адміністративне правопорушення, втім, їх зміст не розкрито, а тим більше не доведено їх у причинно-наслідковому зв`язку, а відтак, ці доводи ґрунтуються на припущеннях, що прямо суперечить положенням ст. 62 Конституції України.
Апеляційний суд зазначає, що такий висновок відповідає вимогам ст. 245, 247, 251, 252, 280 КУпАП та ст. 62 Конституції України.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд надав неналежну оцінку поясненням потерпілої ОСОБА_2 , свідка ОСОБА_4 та медичній документації, апеляційний суд зазначає таке.
З матеріалів справи вбачається, що потерпіла ОСОБА_2 в різний час надавала суперечливі за змістом пояснення щодо локалізації та механізму заподіяння тілесних пошкоджень (удар у ділянку носа, удар у лобову частину голови з наступною кровотечою з носа). Ці пояснення суд першої інстанції дослідив та надав їм оцінку у сукупності з іншими доказами, зокрема з випискою з медичної карти амбулаторного хворого КНП «Вінницька міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» від 30.12.2025 та протоколом №5044 рентгенологічного дослідження (КТ черепа) від цієї ж дати.
Зазначеними медичними документами встановлено діагноз «поверхнева травма волосистої частини голови, поверхнева травма інших частин голови, забій. Ступінь тяжкості - легка». Інших тілесних пошкоджень, зокрема таких, що відповідали описаному потерпілою удару кулаком у ділянку обличчя/носа/лоба, не зафіксовано. Сам по собі факт поверхневої травми голови, без об`єктивних даних про механізм її виникнення та однозначного зв`язку саме з умисними діями ОСОБА_1 не спростовує висновок суду першої інстанції про те, що описана в протоколах подія та пояснення потерпілої мають суперечності, не узгоджуються між собою та не дають можливості встановити поза розумним сумнівом, що тілесні пошкодження заподіяні саме внаслідок умисного фізичного насильства з боку особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.
Ті обставини, що свідок ОСОБА_5 підтвердив факт наявності у потерпілої кровотечі з носа, не спростовує правомірності висновків суду першої інстанції, а навпаки, суд обґрунтовано повідомили, про можливі альтернативні пояснення походження такої кровотечі (в т.ч. пов`язані з можливим підвищенням артеріального тиску), а об`єктивних доказів, які б виключали ці альтернативні версії та однозначно підтвердили насильницьке походження пошкодження матеріали справи не містять. 
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги виписки з медичної карти амбулаторного хворого КНП «Вінницька міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» від 30.12.2025 та протоколу №5044 рентгенологічного дослідження (КТ черепа) від цієї ж дати, є безпідставними, оскільки з тексту оскаржуваної постанови убачається, що зазначені документи були предметом дослідження та оцінки, але суд не надав їм вирішального значення з огляду на зазначені вище обставини та не встановлення належного доказового зв`язку між встановленими ушкодженнями та конкретними діями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.
Щодо посилань скаржниці на долучені до матеріалів справи копії постанов Вінницького міського суду у справах №127/20711/25 від 15.07.2025 та №127/23987/25 від 27.08.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, апеляційний суд зазначає, що наявність доказів у минулій постанові про притягнення особи до адміністративної відповідальності може бути прийнята судом лише як характеристика особи, але не є самостійним та достатнім доказом вчинення конкретного правопорушення у цій справі. Предметом розгляду в даному провадженні є факт наявності або відсутності в діях ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, саме під час події, що сталася 30.12.2025.
Таким чином, посилання апелянта на неврахування суду першої інстанції попереднього притягнення ОСОБА_1 до відповідальності не свідчать про неправильність висновків суду щодо подій 30.12.2025 та не спростовують їх.
Дослідивши оскаржувану постанову, апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції, оцінюючи покази свідків, у тому числі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , не обмежився формальним відтворенням їхнього змісту, а зіставив їх із показаннями потерпілої, ОСОБА_4 , потерпілого сина ОСОБА_3 , медичними документами та аудіозаписом. Унаслідок такої сукупної оцінки суд дійшов обґрунтованого висновку, що виклад подій потерпілої та її сестри не підтверджується іншими доказами в необхідному обсязі, а покази ОСОБА_3 (сина) є логічними та узгодженими з іншими матеріалами справи, при цьому він прямо заперечив факт застосування батьком як фізичного, так і психологічного насильства як щодо себе, так і щодо матері під час події, що сталася 30.12.2025.
Щодо доводів апеляційної скарги щодо оцінки аудіозапису та кваліфікації дій як психологічного насильства. 
З апеляційної скарги вбачається, що сторона потерпілої вважає, що наданий аудіозапис від 30.12.2025 містить грубі нецензурні висловлювання, образи, принесення та погрози на адресу потерпілої, що на думку апелянта, безумовно створює склад психологічного насильства відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а висновок суду про наявність лише «побутового конфлікту» є помилковим.
Апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції у мотивувальній частині постанови не заперечив факт конфлікту між сторонами та використання в ході цього конфлікту підвищеного тону, при цьому, здійснивши безпосереднє прослуховування аудіозапису, дійшов вірного висновку, що за своїм змістом зафіксована розмова відображає гостру сімейну сварку між колишнім подружжям, зумовленим тривалими особистими конфліктами, у тому числі закидами подружньої зради та спільного проживання сина.
Грубі висловлювання ОСОБА_1 під час сварки самі по собі не є безумовною підставою для висновку про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Для такої кваліфікації необхідно встановити не лише факт висловлювання, але й те, що внаслідок них було завдано шкоди психічному здоров`ю потерпілої (страхи, тривожність, психосоматичні прояви тощо), або що ці дії об`єктивно були спрямовані на обмеження її волевиявлення, залякування чи встановлення контролю, а не лише є емоційною реакцією у ході конфлікту.
Жодних об`єктивних доказів (висновок психолога, психіатра, медичних документів, даних про звернення за психологічною допомогою, фіксації тривалості психоемоційних порушень тощо), які підтвердили завдання шкоди психічному здоров`ю потерпілої у зв`язку з подією 30.12.2025, до матеріалів справи не додано. Самі по собі суб`єктивні пояснення потерпілої про її переживання без їх об`єктивізації не можуть замінювати належні докази наслідку, наявність якого є обов`язковим елементом для відповідальності за правопорушення передбачене ст. 173?2 КУпАП.
Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що поданий аудіозапис свідчить про наявність конфлікту та словесної сварки, але не підтверджує таких наслідків для психічного здоров`я потерпілої, які дозволили дійти висновку про наявність адміністративного правопорушення.
Посилання апелянта на те, що суд, згадуючи про характер взаємовідносин між сторонами, припущення про подружню зраду, конфлікти щодо місця проживання сина тощо, нібито вийшов за межі предмета розгляду, є безпідставними.
З огляду на ст. 280 КУпАП, суд при розгляді справи зобов`язаний з`ясувати всі матеріали, що мають значення для правильного вирішення справи. У провадженнях, пов`язаних з домашнім насильством до такого характеру об`єктивно належать і передумови взаємовідносини між колишнім подружжям, наявністю постійного конфлікту, мотиви звернення до правоохоронних органів, сторона контексту спілкування тощо, далі саме в цьому контексті оцінюється, чи були дії особи, спрямовані на приниження, залякування тощо, а також чи є вони проявом домашнього насильства чи епізодом побутової сварки.
Таким чином, згадки суду першої інстанції про наявність між сторонами розбіжності життєвих позицій, постійних конфліктів та побутових спорів не свідчать про вихід межі предмета доказування, а навпаки, підтверджують виконання судом зобов`язання з`ясувати обставини, необхідні для правильної правової оцінки подій.
Щодо доводів апеляційної скарги про неправильне застосування стандарту доказування «поза розумним сумнівом», апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 62 Конституції України, обґрунтовано вказав, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умов доведення її вини належними та допустимими доказами, а всі сумніви щодо доведеності вини тлумачитися на притягнення до відповідальності. Такий підхід відповідає як конституційним гарантіям, так і усталеній практиці ЄСПЛ щодо провадження, у яких застосовуються репресивні санкції.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з оцінкою доказів, судом першої інстанції, та пропонують надати перевагу окремим доказам (поясненням потерпілої та її сестри, медичним документам, аудіозапису) без урахування їхньої перевірки та співставлення з іншими доказами у справі. Перевіркою матеріалів справи не встановлено, щоб суд першої інстанції допустив істотні порушення норм матеріального чи процесуального права або здійснив явно формальну чи логічно неприйнятну оцінку доказів.
Крім того, апеляційний суд зазначає, що частиною 2 ст. 173-2 КУпАП передбачено відповідальність за діяння, передбачене частиною першою цієї статті, вчинене стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи.
За змістом протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №747065, 30 грудня 2025 року ОСОБА_1 притягується до відповідальності за вчинення насильство психологічного характеру відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , проте, з досліджених в судовому засіданні доказів, які наявні в матеріалах справи такого не вбачається.
З огляду на зазначене, обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та не дозволяють зробити висновок про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, оскільки в ньому не зазначено не лише про характер вчиненого психологічного насильства відносно ОСОБА_3 , а й про можливість завдання чи завдання внаслідок цього шкоди її психічному здоров`ю та в чому така шкода виразилася, що є обов`язковою складовою об`єктивної сторони зазначеного правопорушення, що прямо суперечить принципу правової визначеності.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги з приводу притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2, ч.2 ст. 173-2 КУпАП, оскільки в його діях наявний склад адміністративного правопорушення, є безпідставними та такими, що спростовуються дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, яким суд першої інстанції дав належну та об`єктивну оцінку, що також перевірено в суді апеляційної інстанції.
З огляду на викладене, апеляційним переглядом справи про адміністративне правопорушення не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права. Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, які повністю узгоджуються між собою, а інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б свідчили про незаконність винесеної у справі постанови.
Відповідно до практики ЄСПЛ справи про адміністративні правопорушення за своєю суттю є кримінальною, мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії статті 6 Конвенції (справа «Лучанінова проти України»).
Суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції.
Доказів на спростування висновків місцевого суду апелянтом у апеляційній скарзі не наведено, матеріалами справи не встановлено, і в ході апеляційного розгляду не здобуто.
Не впливають на законність та обґрунтованість судового рішення і інші доводи апелянта, вони не є істотними, тобто такими, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Крім того, під час перевірки законності постанови суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури були досліджені всі матеріали справи, вивчені та перевірені усі заперечення апелянта стосовно обставин події адміністративного правопорушення.
Таким чином, підстав для задоволення поданої апеляційної скарги не вбачається.
Порушень законодавства, що тягнуть зміну чи скасування постанови суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.
Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Вдовцової Аліни Дмитрівни залишити без задоволення.
Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 03 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Вінницького
апеляційного суду        О.Ю. Береговий