Справа № 761/8917/25
Провадження № 2/761/1784/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.
при секретарях: Тихій П.О., Власенко В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Шевченківської окружної прокуратури міста Києва, яка діє в інтересах Київської міської ради до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою та витребування майна,-

В С Т А Н О В И В:

03.03.2025 року до суду надійшла зазначена позовна заява.
В позовних вимогах позивач просить: 
-визнати спадщину, яка відкрилась приблизно у травні 2021 року після смерті ОСОБА_2 та складається з квартири АДРЕСА_1 загальною площею 26,9 кв.м., житловою площею 14,7 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1321180080000) відумерлою;
-витребувати від ОСОБА_1 на користь Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 26,9 кв.м., житловою площею 14,7 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1321180080000).
Вимоги позову обгрунтовані тим, що під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №1202210010000341 від 01.11.2022 року встановлено, що у власності ОСОБА_2 перебувала квартира АДРЕСА_1 загальною площею 26,9 кв.м., житловою площею 14,7 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1321180080000), яка в силу відумерлої спадщини має перейти у власність Територіальної громади міста Києва.
В травні 2021 року ОСОБА_2 померла. У день її смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 26,9 кв.м., житловою площею 14,7 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1321180080000).
На момент смерті ОСОБА_2 в останньої були відсутні спадкоємці за законом або заповітом, а також відсутні особи, які проживали із спадкодавцем на час відкриття спадщини, тому відповідно спадкова справа не відкривалась. Таким чином, спірна квартира є відумерлою спадщиною та мала перейти у власність Київської міської ради.
Крім того, прокуратурою встановлено факт незаконного заволодіння вказаною квартирою. Так, за договром купівлі-продажу квартири від 12.09.2022 року, укладеного між ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 , остання набула право власності на спірну квартиру.
Зазначений договір був укладений через один рік і три місяці після смерті ОСОБА_2 . Остання відповідно не могла укласти договір та підписати його. Таким чином договір від 12.09.2022 року є неукладеним, а отже не створює прав та обов`язків, обумовлених ним, та не потребує визнання його недійсним у судовому порядку.  ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем спірної квартири, оскільки вона незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа спірною квартирою. А тому для захисту прав територіальної громади прокурор звернувся до суду з цим позовом.

Представник позивача в судовому засіданні, яке відбулось 15.10.2025 року вимоги позову підтримала та просила їх задовольнити. В судове засідання, яке відбулось 22.01.2026 року представник позивача не з`явилась, звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності та просила задовольнити заявлені вимоги.
Представник Київської міської ради в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд позовної заяви в його відсутність та просив задовольнити заявлені вимоги.
В судовому засіданні, яке відбулось 15.10.2025 року представник відповідача вимоги позову не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з тих підстав, що при підписанні договору ОСОБА_1 були дотримані всі вимоги діючого законодавства, позивач не надав жодного доказу на підтвердження тієї обставини що договір не укладений, не доведено факт непідписання ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири, позивач лише припускає що відповідач є недобросовісним набувачем не надаючи жодного доказу на підтвердження зазначеного. В судове засідання, яке відбулось 22.01.2026 року представник відповідача не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності та просив відмовити в задоволенні заявлених вимог.
На підставі положень статті 223 ЦПК України суд продовжив розгляд справи за відсутності сторін.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.
Вислухавши сторони, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.
Як встановлено судом, ОСОБА_2 була власником квартири АДРЕСА_1 загальною площею 26,9 кв.м., житловою площею 14,7 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1321180080000). Право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.06.2017 року на підставі довідки Житлово-будівельного кооперативу «Шостий Радянський» від 13.08.1997 року.
ОСОБА_2 померла приблизно в травні 2021 року, що підтверджується інформацією наданою Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи.
Частиною 1 ст. 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно із ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Таким чином, після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 загальною площею 26,9 кв.м., житловою площею 14,7 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1321180080000).
Після смерті ОСОБА_2 спадкова справа не відкривалась у зв`язку із відсутністю спадкоємців, таким чином відсутні особи, які могли прийняти у спадщину зазначену квартиру.
В той же час, 12.09.2022 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 26,9 кв.м., житловою площею 14,7 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1321180080000) було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.09.2022 року, укладеного з ОСОБА_2 .
Отже, на момент набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру, ОСОБА_2 померла орієнтовно за один рік та чотири місяці до укладення договору купівлі-продажу квартири та відповідно не могла відчужити належну їй на праві власності квартиру.
Щодо факту незаконного заволодіння квартирою АДРЕСА_1 загальною площею 26,9 кв.м., житловою площею 14,7 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1321180080000) Шевченківським управлінням поліції Головного управління Національної поліції в м.Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12022100100003141 від 01.11.2022 року за ч.4 ст.190 КК України.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).
Частиною 1 статті 12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.
Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.
Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року (справа №908/976/19) вказується, що «вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19). Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності / недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном».
Відповідно до частин першої - третьої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.
Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).
Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21) зроблено висновок, що "можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). […] Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар".
Представник відповідача у власних поясненнях під час розгляду справи судом не зазначав про добросовісність набуття відповідачем права власності на квартиру, однак зазначив, що позивач не надав доказів що відповідач є недобросовісним набувачем. В той же час, судом під час розгляду справи не було встановлено добросовісність набуття ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 26,9 кв.м., житловою площею 14,7 кв.м. (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 1321180080000).
З матеріалів справи вбачається, що попередній власник квартири - ОСОБА_2 померла приблизно в березні 2021 року у вказаній квартирі.
Представник відповідачки - ОСОБА_1 стверджував, що квартира придбавалась для проживання онуки відповідача, вона дізналась про продаж квартири від сусідки, оглядала квартиру перед придбанням, а тому витребування у неї квартири буде втручанням в її право на мирне володіння своїм майном та створить для неї надмірний тягар.
Однак, відповідно до матеріалів справи, судом не встановлено що онука відповідача була зареєстрована у вказаній квартирі чи проживала в ній; відповідачка до цього часу зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , протягом розгляду справи відповідачка не зазначала адресу: АДРЕСА_3 , як своє постійне місце проживання. Також відповідач не надала суду доказів що вона фінансово спроможна придбати квартиру.
Посилання представника відповідачки на те, що відповідач оглядала квартиру перед її придбанням і її влаштовував стан квартири, суд вважає неспроможними, оскільки відповідно до встановленого судом, ОСОБА_2 померла приблизно в травні 2021 року.
За таких обставин, ураховуючи відсутність спадкоємців після смерті ОСОБА_2 , належна їй на праві власності на час відкриття спадщини спірна квартира, на підставі положень статті 1277 ЦК України повинна була перейти у власність Територіальної громади міста Києва так як відповідач не є добросовісним набувачем квартири. Оскільки право власності на вказану квартиру зареєстроване за ОСОБА_1 , спірна квартира має бути витребувана з її власності на користь Територіальної громади міста Києва.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи відсутність спадкоємців після померлої ОСОБА_2 , при цьому з часу відкриття спадщини минуло більше чотирьох років, суд вважає, що вимоги про визнання спадщини відумерлою та витребування її на користь Територіальної громади міста Києва, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
У відповідності до положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені витрати по сплаті судового збору.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4, 77-81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд -
В И Р І Ш И В:

Позов Шевченківської окружної прокуратури міста Києва, яка діє в інтересах Київської міської ради (ЄДРПОУ 22883141, адреса: м.Київ, вул.Хрещатик, буд.36) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 ) про визнання спадщини відумерлою та витребування майна - задовольнити.
Визнати спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 загальною площею 26,9 кв.м., житловою площею 14,7 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1321180080000), яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 , відумерлою.
Витребувати у ОСОБА_1 на користь Територіальної громади міста Києва квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 26,9 кв.м., житловою площею 14,7 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1321180080000).
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Шевченківської окружної прокуратури судовий збір в розмірі 20 278,00 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя:        Н.Г. Притула