13.04.26
22-ц/812/769/26
Єдиний унікальний номер судової справи: 945/974/20
Номер провадження 22-ц/812/712/26 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
Номер провадження 22-ц/812/769/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
13 квітня 2026 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О., 
із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С., 
за участю: прокурора - Ібрагімової А.О., представника відповідача - адвоката Порошиної Н.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами
ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Порошиною Наталією Гафурівною
та
Миколаївської обласної прокуратури
на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 30 грудня 2025 року, ухваленого під головуванням судді - Войнарівського М.М., в приміщенні того ж суду по справі за позовом Миколаївського окружної прокуратури в інтересах держави в особі Ольшанської селищної ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 за участю третьої особи - Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про витребування земельної ділянки 

в с т а н о в и л а:

У червні 2020 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 звернувся до суду в інтересах держави з позовом до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування наказів, скасування запису в Державному реєстрі речових прав та повернення земельної ділянки. 
Позов обґрунтував тим, що під час вивчення законності надання земельних ділянок державної власності було встановлено, що наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 30 жовтня 2018 року №7507/0/14-18-СГ надано дозвіл ОСОБА_2 на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої в межах території Яснополянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, орієнтовною площею 2 га із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. 
У подальшому, наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 22 лютого 2019 №1212/0/14-19-СГ затверджено проєкт землеустрою та надано у власність відповідача земельну ділянку площею 1,5 га кадастровий номер 4824286000:02:000:0241 для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах території Яснополянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.
На підставі вказаного наказу державним реєстратором Миколаївської районної державної адміністрації 02 квітня 2019 року зроблено запис №31012848 про реєстрацію за ОСОБА_2 право власності на вказану земельну ділянку. 
У подальшому ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №3500 від 16 липня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області, відчужив право власності на вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 , про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис № 32518100. 
Посилаючись на те, що ОСОБА_2 зловживаючи своїм правом набув спірну земельну ділянку у власність внаслідок вчинення неправомірних дій, а саме шляхом подачі недостовірної інформації про те, що він не використав своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, отримав незаконні переваги порівняно з іншими громадянами, чим порушено суспільний інтерес та законність у цій сфері, оскільки кожен громадянин має право лише одноразово використати своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для певної категорії потреб, прокурор просив суд:
- визнати незаконним та скасувати наказ начальника ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 22 лютого 2019 року № 1212/0/14-19-СТ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» яким затверджено проєкт землеустрою та надано у власність відповідача ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,5 га, кадастровий номер 4824286000:02:000:0241 для ведення особистого селянського господарства, що розташована в межах території Яснополянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області;
- витребувати у ОСОБА_1 у власність держави в особі ГУ Держгеокадастру у Миколаївської області земельну ділянку загальною площею 1,5 га, кадастровий номер 4824286000:02:000:0241 вартістю 40 557 грн для ведення особистого селянського господарства в межах території Яснополянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області та стягнути з відповідачів на користь прокуратури Миколаївської області судовий збір сплачений за подачу даного позову.
22 липня 2020 року представником відповідача ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області подано відзив, в якому просив у задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 22 лютого 2019 року №1212/0/14/19-СГ відмовити. 
У своєму відзиві зазначає, що виходячи з презумпції добросовісності та розумності поведінки, у Головного управління не було підстав вважати, що звертаючись з заявою від 03 жовтня 2018 року ОСОБА_2 зловживає правом на отримання земельних ділянок безоплатно у власність у межах норм визначених ЗК України. Жодним нормативно-правовим актом не встановлено обов`язку та не визначено процедури, за якою орган виконавчої влади або місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Кодексу, може перевіряти обставини щодо дійсності волевиявлення заявника та факт використання особою свого права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.
Вказує на те, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. 
Для витребування не потрібно визнавати недійсним рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. 
Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Для внесення такого запису на підставі зазначеного рішення суду окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем не потрібно.
30 липня 2020 року подано відповідь на відзив, в якому зазначено, що відповідно до ч.3 ст. 5 Закону України «Про Державний земельний кадастр» Кабінет Міністрів України постановою №1051 від 17 жовтня 2012 року затвердив Порядок ведення Державного земельного кадастру (далі Порядок), згідно з пунктом 5 якого, до складу Держгеокадастру та його територіальних органів входять державні кадастрові реєстратори. 
Згідно ст. 30 Закону для державних кадастрових реєстраторів інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у зв`язку із здійсненнями ними повноважень, визначених цим Законом, надається в електронній форм шляхом безпосереднього доступу до цього реєстру відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Таким чином, ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області мало можливість перевірити та надати належну оцінку дійсному волевиявленню громадянина в отриманні спірної земельної ділянки, не допустити порушень вимог ч.4 ст. 116 ЗК України, а отже запобігти незаконному вибуттю земель з державної власності. 
Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 16 травня 2023 року задоволено клопотання прокурора про заміну Миколаївської місцевої прокуратури №1 Миколаївської області на Миколаївську окружну прокуратуру та залучено Ольшанську селищну раду Миколаївського району Миколаївської області до участі в справі в якості третьої особи.
У додаткових поясненнях від 25 травня 2023 року представником відповідача ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області зазначено, що вимога про визнання незаконним і скасування наказу є неефективним способом захисту, а тому на його думку задоволенню не підлягає та при ухваленні рішення у даній справі, слід врахувати позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28 грудня 2022 року по справі 72/156/21.
Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 16 лютого 2024 року прийнято заяву про зміну предмету позову, в якій прокурор просив витребувати у ОСОБА_1 у власність Ольшанської селищної ради земельну ділянку загальною площею 1,5 га кадастровий номер 4824286000:02:000:0241 вартістю 40 557 грн для ведення особистого селянського господарства в межах території колишньої Яснополянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області та вирішити питання про судові витрати.
01 квітня 2024 року представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Порошиною Н.Г. подано відзив на позовну заяву з урахуванням заяви про зміну предмету позову, в якому просила відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що прокурор не довів, що спірна земельна ділянки вибула з його володіння/власності не з його волі. Відсутні докази вибуття цієї земельної ділянки поза волею ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, оскільки останній діючи в межах своїх повноважень на розпорядження землями державної власності видав наказ про затвердження погодженого проєкту та передачу у власність ОСОБА_2 , що не може бути розцінене як відсутність волевиявлення останнього. 
Вказує на те, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, оскільки процедура набуття ним права власності на спірну земельну ділянку відбувалась державними органами ГУ Держгеокадастр у Миколаївській області та відповідними органами, які погоджували проєкт і передачу ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, кадастровими та державними реєстраторами, нотаріусом за відповідними встановленими законом процедури, спрямовані на попередження шахрайських дій при вчиненні правочинів із земельними ділянками. 
У той же час, прокурором не доведено, що всі вказані органи належним чином здійснили ці процедури, виконання яких гарантувало б уникнення для відповідача ОСОБА_1 негативних наслідків з придбання спірної земельної ділянки. Також відсутні докази того, що ОСОБА_3 знав та міг знати, що ОСОБА_2 вже скористався правом на безоплатну приватизацію 2га земель для ОСГ. Відтак, ОСОБА_1 придбавши за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу спірну земельну ділянку у ОСОБА_2 , сплативши останньому вартість земельної ділянки, не знав та не міг знати про повторну безоплатну приватизацію ОСОБА_2 , тобто як добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. 
Зазначає, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. До того ж, прокурор витребуючи земельну ділянку від ОСОБА_1 , позбавляючи його права власності на спірну земельну ділянку, тобто «втручаючись у мирне володіння майном» взагалі не надав жодного доказу порушення інтересів суспільства, обмежившись загальними реченнями про суспільний інтерес, хоча особу може бути позбавлено права власності лише в інтересах суспільства. Хибним є твердження прокурора, що суспільний інтерес полягає у поверненні у розпорядження держави земельної ділянки задля забезпечення громадянам права власності на земельні ділянки з ведення ОСГ. ОСОБА_1 , будучи добросовісним набувачем, майже три роки використовує земельну ділянку без зміни цільового призначення, сплачуючи податки, що й відповідає суспільному інтересу. 
08 квітня 2024 року позивачем сформовано в системі «Електронний суд» відповідь на відзив в якому зазначено, що на стадії погодження розробленого проекту землеустрою, яке здійснювалось ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, останнє повинно було перевірити розроблений проект на відповідність вимогам законів, в тому числі ч. 4 ст. 116, п. «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України, і лише в разі встановлення такої відповідності його погоджувати.
11 квітня 2024 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Порошина Н.Г. у запереченнях на відповідь на відзив стверджувала про недоведеність пред`явлених позовних вимог та просила залишити позов прокурора без задоволення.
У відзиві на позовну заяву з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 10 травня 2024 року представник ГУ Держгеокадастру у Миколаївській просив у задоволенні позовних вимог до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області в частині стягнення судового збору відмовити. 
Відзив обґрунтовує тим, що земельна ділянка з кадастровим номером 4824286000:02:000:0241 розташована в межах Ольшанської селищної ради та на даний час, саме ОСОБА_1 є власником вищезазначеної спірної земельної ділянки, позов щодо витребування якої подано прокурором в інтересах Ольшанської селищної ради. Головне управління у справі не може мати статус відповідача, але може бути залучено виключно як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, оскільки не має жодного інтересу у справі, який би був рівноцінним тому, який мають сторони спірних правовідносин та не має жодних майнових прав на спірну земельну ділянку, а відтак не може набути статус відповідача у даній справі. 
Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 25 серпня 2025 року змінено процесуальний статус третьої особи Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області на позивача та відповідача Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області залучено третьою особою, що не заявляє самостійних вимог відносно предмету спору.
Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 30 грудня 2025 року позов задоволено. Витребувано у ОСОБА_1 у власність держави в особі Ольшанської селищної ради земельну ділянку загальною площею 1,5 га, кадастровий номер 4824286000:02:000:0241, вартістю 40 557 грн, для ведення особистого селянського господарства в межах території колишньої Яснополянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Миколаївської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору в сумі 5 255 грн в рівних частках по 2627,50 грн з кожного.
Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 безпідставно отримав у власність спірну земельну ділянку, оскільки до цього вже реалізував своє право на безоплатне отримання землі для ведення особистого селянського господарства у власність. Як наслідок продаж ним спірної земельної ділянки був незаконним, а тому наявні підстави для витребування земельної ділянки у останнього набувача. Обраний прокурором спосіб захисту порушеного права цілком відповідає правовій природі спірних правовідносин та перешкод для застосування механізму статті 388 ЦК України не вбачається, а відтак позов в частині витребування земельної ділянки з кадастровим номером 4824286000:02:000:0241 у відповідача, підлягає задоволенню.
Суд виходив з того, що позовні вимоги про витребування земельної ділянки з володіння відповідача є обґрунтованими, а втручання держави у його право власності є виправданим, оскільки порушення чітко визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Порошина Н.Г., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області мало всі повноваження щодо розпорядження землею, яка була передана у власність ОСОБА_2 , який в подальшому правомірно її продав, а тому витребування земельної ділянки на підставі ст. 388 ЦК України є безпідставним. Суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин вимоги ст. 390 ЦК України та не врахував вимоги Закону України, який набрав чинності 09 квітня 2025 року «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12 березня 2025 року, яким внесено зміни до статей 388, 390, 391 ЦК України та статей 177, 185, 265 ЦПК України. 
Вказує, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, а відтак суд відмовляє у задоволенні позову на підставі ч.5 ст. 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.
У відзиві на апеляційну скаргу прокурор зазначав, що апеляційна скарга є безпідставною, а рішення суду законним та обґрунтованим. Наголошував, що доводи апеляційної скарги про добросовісність ОСОБА_1 під час набуття у власність спірної земельної ділянки та твердження про відсутність доказів порушення інтересів суспільства спростовуються наявними у справі доказами.
В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на порушення судом першої інстанції в частині мотивів задоволення позову, норм процесуального права та неправильним застосування матеріального права, просив змінити мотивувальну частини рішення суду, застосувавши до спірних правовідносин ст. 387 ЦК України.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що мотивувальна частина оскаржуваного рішення не містить аргументованої оцінки доводів прокурора про те, що земельна ділянка з кадастровим номером 4824286000:02:000:0241 підлягає витребуванню у ОСОБА_1 на підставі ст. 387 ЦК України, а також причини їх неврахування. Судом не взято до уваги, що дії ОСОБА_1 під час придбання спірної ділянки, вочевидь не відповідають стандарту добросовісної поведінки.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Порошина Н.Г. посилаючись на необґрунтованість доводів, які викладені в апеляційній скарзі, просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
У судове засідання представники Ольшанської селищної ради та ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Колегія вважала за можливе на підставі ст. 372 розглядати справу у їх відсутність. 
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарга не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи і таке та встановлено судом, що 01 жовтня 2018 року ОСОБА_2 подав заяву до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, в якій просив надати йому дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га із земель сільськогосподарського призначення державної форми власності в межах території Яснополянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області (т. 1 а.с.12). 
30 жовтня 2018 року, на підставі вказаної вище заяви, наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області №7507/0/14-18-СГ ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої в межах території Яснополянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,00 га ріллі із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (т.1 а.с.14).
22 лютого 2019 року наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області № 1212/0/14-19-СГ затверджено проєкт землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки у власність та надано у власність земельну ділянку площею 1,5000 га кадастровий номер 4824286000:04:000:0241, із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Яснополянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області (т. 1 а.с.15). 
Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4824286000:04:000:0241 за ОСОБА_2 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна 02 квітня 2019 року, номер запису 31012848 (т. 1 а.с. 16-18).
У подальшому, 16 липня 2019 року ОСОБА_2 вказана вище земельна ділянка була відчужена за договором купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т.Л. за реєстровим № 3500 на користь ОСОБА_1 , на підставі чого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право власності, номер відомостей про речове право 32518100 (т.4 а.с. 15, 22-23).
На момент надання ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером 4824286000:04:000:0241 останнім вже було реалізоване право на безоплатну приватизацію земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Київській області від 20 грудня 2018 року № 10-11342415-18-сг, яким в свою чергу була надана йому у приватну власність земельна ділянка з кадастровим номером 3211200000:02:011:0065 площею 2 га, розташована на території м. Фастів Київської області (т. 1 а.с.28).
Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3211200000:02:011:0065 зареєстроване за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державним Комунальним підприємством «Бізнес-Центр «Поліське» Київської області Фещенко І.М. 22 грудня 2018 року, номер запису про право власності: 29659370, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1732281232112 (т. 1 а.с. 20-21). 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 безпідставно отримав у власність спірну земельну ділянку, оскільки до цього вже реалізував своє право на безоплатне отримання землі для ведення особистого селянського господарства у власність та як наслідок продаж ним спірної земельної ділянки був незаконним, а тому наявні підстави для витребування земельної ділянки у останнього набувача на підставі ст. 388 ЦК України. 
З таким висновком суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 14 Конституції України, частини першої статті 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Частинами першою, другою статті 78 ЗК України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, на землі державної власності.
Частиною першою статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Відповідно до пункту «а» частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
Положенням частини третьої статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсним рішень, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом способів.
Частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, відновлення становища, яке існувало до порушення.
Відповідно до пункту «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.
Згідно із частинами першою-четвертою статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 на час видачі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області наказу від 22 лютого 2019 року № 1212/0/14-19-СГ про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки з кадастровим номером 4824286000:04:000:0241 площею 1,5000 га та передачі у власність вищезазначеної земельної ділянки йому у власність, останній вже реалізував своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Київській області від 20 грудня 2018 року № 10-11342415-18-сг та безоплатно отримав у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером 3211200000:02:011:0065 площею 2 га.
При цьому зі змісту заяви про затвердження документації із землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером 3211200000:02:011:0065 вбачається, що ОСОБА_2  не повідомляв ГУ Держгеокадастру у Київській області про те, що ним подано заяву до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в межах території Яснополянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області.
Також ОСОБА_2 не повідомив й ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області про отримання ним 22 лютого 2019 рокуу власність земельної ділянки з кадастровим номером 4824286000:04:000:0241 та про те, що своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства у межах норм, визначених статтею 121 ЗК України, скористався згідно наказу ГУ Держгеокадастру у Київській області та йому надано у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3211200000:02:011:0065,а відтак ввів в оману щодо наявності у нього права на безоплатне отримання земельної ділянки у власність. 
Більше того, як встановлено, земельна ділянка площею 1,5 га з кадастровим номером 4824286000:04:000:0241 вибула із власності ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 шляхом укладення договору купівлі-продажу. 
Комплексний аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що ОСОБА_2 безоплатно набув у власність спірну земельну ділянку із порушенням приписів статей 116, 121 ЗК України, оскільки остання була набута після реалізації ОСОБА_2 свого права на безоплатне отримання у приватну власність іншої земельної ділянки із видом використання «для ведення особистого селянського господарства».
Водночас, незаконно набута ОСОБА_2 у власність земельна ділянка була відчужена на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу.
Вищезазначене, на переконання колегії суддів, свідчить про відсутність наміру ОСОБА_2 на безоплатне отримання земельної ділянки саме у свою власність та може свідчити про зловживання останнім своїм правом.
Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм у межах дозволеного їй законом загального типу поведінки.
Формулювання «зловживання правом» передбачає у собі певну суперечність. Так, особа, яка користується власним правом, має дозвіл на певну поведінку, а якщо її дія не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права (дія без права). Такі випадки трапляються, якщо особа діє недобросовісно, всупереч меті наданого їй права.
Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) використовувала/використовували право на зло; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/ умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); 3) враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2021 року у справі № 910/8482/18 (910/4866/21)).
Правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21)).
Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (сплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
За висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові
від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).
Таким чином, установивши, що земельна ділянка з кадастровим номером 4824286000:04:000:0241 була набута ОСОБА_2 безоплатно із порушенням приписів статей 116, 118, 121 ЗК України, тобто була набута без відповідної правової підстави, оскільки така підстава відпала внаслідок використання останнім свого права на безоплатне отримання у приватну власність іншої земельної ділянки із ідентичним видом використання, а також врахувавши подальше відчуження незаконно отриманої у власність земельної ділянки на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції стосовно наявності підстав для задоволення вимог про витребування земельної ділянки на користь держави в особі Ольшанської селищної ради.
Подібні правові висновки щодо наявності підстав для витребування повторно отриманої у безоплатному порядку земельної ділянки висловлювалися Верховним Судом у змісті постанов від 10 жовтня 2024 року у справі № 243/25/23 (провадження № 61-2768св24) та від 31 липня 2024 року у справі № 359/6247/21 (провадження № 61-10763св23).
Що стосується доводів апеляційної скарги Миколаївської обласної прокуратури про те, що земельна ділянка з кадастровим номером 4824286000:02:000:0241 підлягає витребуванню у ОСОБА_1 на підставі ст. 387 ЦК України оскільки дії ОСОБА_1 під час придбання спірної ділянки, вочевидь не відповідають стандарту добросовісної поведінки, то колегія зазначає наступне.
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень» (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).
У даній справі встановлено, що відповідач ОСОБА_1 набув спірну земельну ділянку за відплатним договором - нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 16 липня 2019 року (т. 4 а.с.22-23).
Зі змісту цього договору вбачається, що нотаріусом при посвідченні вказаного договору була перевірена за відомостями Державного реєстру речових прав належність спірної земельної ділянки продавцю ОСОБА_2 . Так, у пункті 1.4 Договору зазначено, що право власності продавця на земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 квітня 2019 року. Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 162175977 від 04 квітня 2019 року, номер запису про право власності 31012848, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1802347748242. У пункті 1.6 зазначено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 липня 2019 року обтяження, податкові застави на відчужувану земельну ділянку відсутні. Відповідно до результатів пошуку (інформації) в Єдиному реєстрі боржників, сформованих нотаріусом 16 липня 2019 року , записи щодо сторін відсутні.
Відповідно до пункту 2.1 за домовленістю сторін, продаж земельної ділянки вчинено за 18 522 грн, які отриманні продавцем від покупця до оформлення цього договору.
Згідно звіту з експертної грошової оцінки земельної ділянки від 15 липня 2019 року оціночна (ринкова) вартість земельної ділянки становить 18 522 грн.
У пункті 3.7. зазначено, що представник продавця довів до відома покупця, а покупець прийняв до уваги той факт, що відчужувана за цим Договором земельна ділянка продавця є особистою приватною власністю як така, що набута продавцем у власність у результаті реалізації права на приватизацію земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації визначених Земельним кодексом України.
З пояснень представника відповідача вбачається, що на момент придбання спірної земельної ділянки ОСОБА_1 покладався на відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 .
Доказів причетності ОСОБА_1 до обставин неправомірного набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку або його обізнаності щодо таких дій матеріали справи не містять. 
Позивачем не спростовано належними та достатніми доказами добросовісність ОСОБА_1 як набувача спірного майна. 
Не доводить недобросовісність відповідача і посилання прокуратури на те, що відповідач повинен був звернути увагу на те, що ОСОБА_2 відчужує земельну ділянку через п`ять місяців після набуття її у власність.
Не свідчить про недобросовісність ОСОБА_1 і твердження прокурора про те, що відповідачем було придбано декілька земельних ділянок одним масивом у громадян (первісних набувачів), які їх отримали безоплатно від держави.
З огляду на викладене слід дійти висновку, що ОСОБА_1 під час набуття спірної земельної ділянки діяв правомірно та добросовісно.
Установивши, що первісним набувачем спірної земельної ділянки є ОСОБА_2 , який набув право власності на неї без відповідної правової підстави та у подальшому відчужив цю земельну ділянку на користь відповідача ОСОБА_1 за відплатним договором, колегія суддів погодилася з висновками суду першої інстанції з наявними підстави для витребування її у ОСОБА_1 як набувача за відплатним договором із застосуванням ст. 388 ЦК України.
Більш того, колегія суддів вважає законним та пропорційним втручання у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном з огляду на таке.
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц та від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц).
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.
Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону – нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.
«Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, потрібно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади чи місцевого самоврядування.
Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель сільськогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони цієї категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.
Як уже зауважувалося колегією суддів, земельна ділянка була набута первісним набувачем - ОСОБА_2 без відповідної правової підстави та в подальшому відчужена за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_1 .
Відтак, досліджуючи добросовісність дій відповідача, зваживши у цій справі всі підстави та послідовність набуття останнім майна у власність, а також обставини вибуття спірного майна із володіння держави, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав вважати непропорційним втручання у мирне володінням цим майном.
Відтак, за встановлених обставин справи, висновок суду першої інстанції про наявність підстав втручання у права ОСОБА_1 повною мірою відповідає як положенням статті 388 ЦК України, так і критеріям законності та пропорційності у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Аналогічні висновки щодо пропорційності втручання держави у право власності останнього набувача земельної ділянки у разі набуття такої первісним власником без відповідної правової підстави викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 199/2819/17 (провадження № 61-20307св19), від 05 квітня 2023 року у справі № 199/8279/16 (провадження № 61-13873св20), від 10 травня 2023 року у справі № 205/3353/17 (провадження № 61-21537св19), від 30 червня 2023 року у справі № 205/8396/17 (провадження № 61-13135св22), від 10 липня 2024 року у справі № 243/2163/22 (провадження № 61-3041св24), від 08 вересня 2024 року у справі № 136/349/22 (провадження № 61-6816св23), від 02 квітня 2025 року у справі № 472/241/23 (провадження № 61-3627св24).
Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про безпідставне не застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин вимоги ст. 390 ЦК України та не врахування вимог Закону України, який набрав чинності 09 квітня 2025 року «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12 березня 2025 року, яким винесено зміни до статей 388, 390, 391 ЦК України та статей 177, 185, 265 ЦПК України, колегія вважає зазначити наступне. 
09 квітня 2025 року набув чинності Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (Закон № 4292-ІХ).
Законом № 4292-ІХ статтю 388 ЦК України викладено у наступній редакції:
«Стаття 388. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача 1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо: 1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень; 2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.
3. Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо: 1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; 2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.
Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.
Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало: а) до об`єктів критичної інфраструктури; б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; в) до об`єктів та земель оборони; г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння; ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння; д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.
4. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках».
Статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Відповідно до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4292-ІХ цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що відповідач ОСОБА_2 як первісний набувач спірної земельної ділянки під час її набуття у власність не повідомивши ГУ Держгеокадастр у Миколаївській області про реалізацію ним права на безоплатне отримання у приватну власність іншої земельної ділянки із ідентичним видом використання діяв недобросовісно, а відтак саме його недобросовісні дії стали наслідком витребування земельної ділянки у ОСОБА_1 . 
За такого, на думку колегії з урахуванням обставин даної справи, покладення обов`язку щодо сплати компенсації вартості нерухомого майна спірної земельної ділянки не може бути покладено на державу в особі Ольшанської селищної ради.
Додатково колегія суддів зауважує, що відповідно до частини першої статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Відтак, ОСОБА_1 як покупець за договором купівлі-продажу земельної ділянки не позбавлений права звернутись з вимогою про відшкодування завданих збитків до продавця ОСОБА_2 (постанова Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 381/375/19 (провадження № 61-6706св20)).
Інші в апеляційних скаргах доводи зводяться до заперечень на позов та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів. 
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, доводи апеляційних скарг не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційні скарги на підставі ст. 375 ЦПК України підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права залишенню без змін. 
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Порошиною Наталією Гафурівною та Миколаївської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 30 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко
Судді: О.В. Локтіонова
О.О. Ямкова