Справа № 509/21/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2026 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Кочко В.К.,
при секретарі Савченко М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в с-щі Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Урбан Маркет» про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

01.01.2026, представник ОСОБА_1 адвокат Романченко О.М. звернувся до Овідіопольського райсуду Одеської області з позовом, який в подальшому збільшив, та в остаточній редакції якого від 16.01.2026 р. просив суд, стягнути з відповідача ОК «Урбан Маркет» на користь позивачки ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 197487,17 гривень, з яких 196207,78 гривень, як основна заборгованість на підставі Угоди від 22.11.2024 про розірвання персонального меморандуму асоційованого члена кооперативу від 12.02.2021 № UM-003-09/0097, 886,97 гривень - 3 % річних за порушення строків виконання грошового зобов`язання, 392,42 гривень - сума боргу з урахуванням індексу інфляції, а також, судові витрати по справі, мотивуючи це невиконанням відповідачами своїх зобов`язань за Угодою сторін від 22.11.2024 про розірвання персонального меморандуму асоційованого члена кооперативу від 12.02.2021 № UM-003-09/0097, за якою відповідачем не повернуті позивачці кошти у сумі 196207,78 грн. на протязі календарного року, як передбачено п. 2 угоди.
У визначений ухвалою суду від 05.01.2026 р., згідно з якою, розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, 15-ти денний строк з дня вручення даної ухвали та матеріалів позову з додатками в порядку ст. 178 ЦПК України, представник відповідача засобами «Електронного суду» 16.01.2026 надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд, відмовити у задоволенні позову повністю, при цьому не заперечуючи проти наявності у ОК «Урбан Маркет» обов`язку щодо повернення позивачці боргу в сумі 196207,78 грн. сплачених нею внесків, наголошуючи на тому, що відповідач не відмовляється від виконання своїх грошових зобов`язань та безумовно здійснить повернення позивачці коштів, вказуючи, що позивачка не обґрунтовує свої твердження про «весь час прострочення» та не наводить розрахунку суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а тому вважає, що викладення обґрунтування позивачкою її позовних вимог поза межами позовної заяви не узгоджується з вимогами ЦПК України. Також, відповідач просив суд розглядати справу за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.
Ухвалою суду від 28.01.2026 здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження, ухвалено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 04.03.2026 р. о 13:30 год.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, зазначив про розгляд справи за його відсутності.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи, повідомлявся належним чином.
Дослідивши матеріали справи, надані суду відзив на позовну заяву та відповідь на відзив, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно із ст.ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. 
Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. 
Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.
Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
При цьому, ст. 12 ЦК передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Частиною третьою статті 509 ЦК встановлено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно із ст. 526 ЦК, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Частиною першою статті 530 ЦК встановлено: якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У відповідності до приписів ст. 610 ЦК - порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Вказаний висновок підтверджується відповідною судовою практикою Великої Палати Верховного Суду у постановах від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.
Зокрема Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, що передбачено частиною першою статті 612 ЦК України.
Суд встановив, що 12.02.2021 між відповідачем ОК «Урбан Маркет» та позивачкою ОСОБА_1 (надалі – «Асоційований член»), ОСОБА_2 (надалі – «Асоційований член»), ОСОБА_3 (надалі – «Асоційований член») було укладено Персональний меморандум асоційованого члена кооперативу № UM-003-09/0097 (далі –«Меморандум», відповідно до п. 2.1. якого - Меморандуму за своєю правовою суттю є двостороннім правочином, який визначає істотні умови взаємодії Кооперативу та Асоційованого члену, спрямованої на досягнення передбаченої статутом мети діяльності Кооперативу та задоволення потреб Асоційованого члена, який у повному обсязі вніс Пай, Вступний внесок та Цільовий внесок. Потреби Асоційованого члена задовольняються шляхом виникнення у останнього, за результатами членства у Кооперативі та виконання вимог Меморандуму, Права Асоційованого члена, передбаченого Меморандумом. Відносини між Асоційованим членом та Кооперативом регулюються діючим законодавством України Меморандумом та Статутом Кооперативу.
Згідно із п.п. 3.1, 3.2, 5.1, 5.3, 5.4 Меморандуму в порядку, передбаченому Меморандумом, Асоційований член зобов`язується внести Пай, Вступний внесок та Цільовий внесок в розмірі, визначеному Меморандумом, а Кооператив, в свою чергу, досягти передбаченої статутом мети діяльності Кооперативу та задовольнити потребу Асоційованого члена, який у повному обсязі вніс Пай, Вступний внесок та Цільовий внесок, шляхом забезпечення виникнення у Асоційованого члена Права Асоційованого члена на Об`єкт нерухомості, зазначений у Меморандумі, після завершення будівництва Об`єкта будівництва і введення його в експлуатацію, в порядку, визначеному Меморандумом. З моменту укладання Меморандуму, за Асоційованим членом закріплюється Об`єкт нерухомості. Закріплення за Асоційованим членом Об`єкта нерухомості не надає Асоційованому члену права власності на Об`єкт нерухомості, але забороняє Кооперативу обтяжувати Об`єкт нерухомості правами третіх осіб.
Пайовий внесок складає 100 грн. і підлягає внесенню на рахунок кооперативу не пізніше 13 лютого 2021 р. Цільовий внесок, на момент укладення Меморандуму, дорівнює 819494,72 грн., що за домовленістю Сторін еквівалентно 29499,45 дол. США, розрахованого по курсу продажу долару США, встановленого на Міжбанківському валютному ринку України, станом на останній день торгів, що передує дню укладання Меморандуму та становить 27,780 грн.
В обов`язковому порядку особа (фізична/юридична), що вступає до складу Асоційованих членів Кооперативу, зобов`язана внести повний розмір Вступного внеску не пізніше 13 лютого 2021 р. у розмірі 0,4 відсотка від суми Цільового внеску яка визначена у пункті 5.1. Меморандуму, що в свою чергу становить 3278,04 грн. без ПДВ.
Сторони домовились, що розмір Цільового внеску з урахуванням розміру Вступного внеску на створення 1 (одного) кв.м Об`єкта нерухомості на момент укладання Меморандуму складає 23196,30 грн., що за домовленістю Сторін є еквівалентом 835 дол. США, який розраховано за курсом продажу долару США, встановленого на Міжбанківському валютному ринку України, станом на останній день торгів, що передує дню укладання Меморандуму.
Так, відповідно до квитанції № СВ04558769/1 від 13.02.2021 ОСОБА_2 внесла на рахунок ОК «УРБАН МАРКЕТ» цільовий внесок за Меморандумом № UM-003-09/0097 від 12.02.2021 від ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3  у розмірі 247891,50 гривень.
Відповідно до квитанції № СВ04558799/1 від 13.02.2021 ОСОБА_2 внесла на рахунок ОК «УРБАН МАРКЕТ» вступний внесок за Меморандумом № UM-003-09/0097 від 12.02.2021 від ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3  у розмірі 3378,10 гривень.
Згідно із дублікатом квитанції № 0.0.2046571567.1 від 11.03.2021 ОСОБА_1 на рахунок ОК «УРБАН МАРКЕТ» внесено цільовий внесок за Меморандумом № UM-003-09/0097 від 12.02.2021 від ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3  у розмірі 11913,50 гривень.
Згідно із дублікатом квитанції № 0.0.2084713881.1 від 12.04.2021  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рахунок ОК «УРБАН МАРКЕТ» внесли цільовий внесок за Меморандумом № UM-003-09/0097 від 12.02.2021 у розмірі 11995,10 гривень.
Згідно із дублікатом квитанції № 0.0.2118878295.1 від 11.05.2021 ОСОБА_1 на рахунок ОК «УРБАН МАРКЕТ» внесено цільовий внесок за Меморандумом № UM-003-09/0097 від 12.02.2021 від ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3  у розмірі 11982,21 гривень.
Згідно із дублікатом квитанції № 0.0.2157341245.1 від 11.06.2021 ОСОБА_1 на рахунок ОК «УРБАН МАРКЕТ» внесено цільовий внесок за Меморандумом № UM-003-09/0097 від 12.02.2021 від ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3  у розмірі 11982,21 гривень.
Згідно із платіжним дорученням № Р24А895019525А50406 від 12.07.2021 ОСОБА_1 на рахунок ОК «УРБАН МАРКЕТ» внесено цільовий внесок за Меморандумом № UM-003-09/0097 від 12.02.2021 від ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3  у розмірі 11983,21 гривень.
Згідно із платіжною інструкцією № 0.0.2227859423.1 від 12.08.2021 ОСОБА_1 на рахунок ОК «УРБАН МАРКЕТ» внесено цільовий внесок за Меморандумом № UM-003-09/0097 від 12.02.2021 від ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3  у розмірі 11982,21 гривень.
Згідно із платіжною інструкцією № 0.0.2263624741.1 від 13.09.2021 ОСОБА_1 на рахунок ОК «УРБАН МАРКЕТ» внесено цільовий внесок за Меморандумом № UM-003-09/0097 від 12.02.2021 від ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3  у розмірі 11982,21 гривень.
Згідно із платіжною інструкцією № 0.0.2298775907.1 від 12.10.2021 ОСОБА_1 на рахунок ОК «УРБАН МАРКЕТ» внесено цільовий внесок за Меморандумом № UM-003-09/0097 від 12.02.2021 від ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3  у розмірі 11983,21 гривень.
Згідно із платіжною інструкцією № 0.0.2336043528.1 від 11.11.2021 ОСОБА_1 на рахунок ОК «УРБАН МАРКЕТ» внесено цільовий внесок за Меморандумом № UM-003-09/0097 від 12.02.2021 від ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3  у розмірі 11983,21 гривень.
Згідно із платіжною інструкцією № 0.0.2378468059.1 від 14.12.2021 ОСОБА_1 на рахунок ОК «УРБАН МАРКЕТ» внесено цільовий внесок за Меморандумом № UM-003-09/0097 від 12.02.2021 від ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3  у розмірі 11983,21 гривень.
Згідно із платіжною інструкцією № 0.0.2412852791.1 від 12.01.2022 ОСОБА_1 на рахунок ОК «УРБАН МАРКЕТ» внесено цільовий внесок за Меморандумом № UM-003-09/0097 від 12.02.2021 від ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3  у розмірі 11983,21 гривень.
Відповідно до платіжної інструкції № 0.0.2462876617.1 від 17.02.2022 на рахунок Відповідача внесено цільовий внесок за Меморандумом від ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 у розмірі 12098,17 гривень.
Відповідно до п. 7.5.1. Меморандуму повернення Цільового внеску та Паю за Меморандумом може бути застосовано внаслідок наступного:
7.5.1.1. Як наслідок розірвання Меморандуму з ініціативи Асоційованого члена кооперативу - загальний та особливий порядок, що визначені п.7.5.2. та п.7.5.3. Меморандуму;
7.5.1.2. Як наслідок розірвання Меморандуму з ініціативи Кооперативу, що передбачено п. 7.5.4. Меморандуму.
7.5.1.3. Повернення Цільового внеску та Паю в обох випадках здійснюється у безготівковій формі, згідно реквізитів, що зазначені у Меморандумі або у відповідних Заявах Асоційованого члена до Кооперативу. У випадку розірвання Меморандуму за будь-яких причин, (окрім випадків, коли між Асоційованим членом та Кооперативом укладено додатковий (окремий) Персональний меморандум щодо нового (іншого) Об`єкта нерухомості), то Асоційоване членство в Кооперативі припиняється автоматично.
22 листопада 2024 року між Обслуговуючим кооперативом «УРБАН МАРКЕТ» (надалі – Сторона-1) та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (надалі – Сторона -2) укладено Угоду про розірвання персонального меморандуму асоційованого члена кооперативу від 12.02.2021 № UM-003-09/0097 (надалі - Угода), відповідно до п. 1. якої Сторони дійшли згоди розірвати Меморандум разом з усіма додатками до нього з моменту підписання Сторонами цієї угоди.
Згідно із п. 2. Угоди Сторони дійшли згоди, що грошова сума в розмірі 294311,68 гривень (двісті дев`яносто чотири тисячі триста одинадцять гривень 68 копійок), сплачена Стороною-2 Стороні-1 на виконання умов Меморандуму підлягає поверненню Стороні-2 на вказані в п.2.1. банківські рахунки на протязі одного календарного року відповідно до умов Меморандуму.
Відповідно до умов п. 2.2. Угоди ОСОБА_1 має бути повернуто кошти у розмірі 196207,78 гривень (сто дев`яносто шість тисяч двісті сім гривень 78 копійок) на вказані банківські реквізити. 
Однак, станом на сьогоднішній день відповідачем ОК «Урбан Маркет» свої зобов`язання за Угодою не виконано, та кошти у розмірі 196207,78 грн. на банківський рахунок позивачки ОСОБА_1 не перераховано.
Суд виходить з того, що позовні вимоги позивачки ґрунтуються, зокрема на підставі частини 1 статті 625 ЦК України, згідно із якою боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Оскільки, відповідачем кошти на банківський рахунок позивачки не були перераховані у встановлений Угодою строк, відповідач вважається такими, що прострочив виконання своїх зобов`язань.
Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, заявив вимогу про стягнення 3 % річних у розмірі 596,69гривень за порушення строків виконання грошового зобов`язання та додав детальний розрахунок до позовної заяви.
Так як, період, за який нараховувався індекс інфляції становив менше 15 днів, інфляційні нарахування Позивачка не здійснювала.
16.01.2026 р., представник позивачки подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій він просив суд стягнути з відповідачагрошові кошти у розмірі 197487,17 гривень, з яких 196207,78 гривень– основна заборгованість на підставі Угоди від 22.11.2024 про розірвання персонального меморандуму асоційованого члена кооперативу від 12.02.2021 № UM-003-09/0097, 886,97 гривень - 3 % річних за порушення строків виконання грошового зобов`язання, 392,42 гривень - сума боргу з урахуванням індексу інфляції.
До заяви про збільшення позовних вимог представник позивачки додав детальний розрахунок заборгованості, з яким повністю погоджується суд, адже зроблений він згідно норм чинного законодавства України.
Суд наголошує, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю тобто, інфляційні втрати та три проценти річних не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання (даний правовий висновок, викладений у постанові Великої Палата Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19).
Як вбачається із відзиву на позовну заяву, основне заперечення відповідача щодо нарахування індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми полягає в тому, що відповідач заперечує проти викладення обґрунтування представником позивачки позовних вимог поза межами позовної заяви у додатку до позовної заяви - розрахунку заборгованості, що начебто, не узгоджується з вимогами ЦПК України, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
На думку суду, доводи представника відповідача про те, що розрахунок заборгованості та штрафних санкцій не може вважатися належним обґрунтуванням позовних вимог у зв`язку з тим, що він поданий окремим додатком до позовної заяви, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах процесуального законодавства.
З матеріалів позовної заяви випливає, що представником позивачки у позовній заяві було чітко зазначено: правову підставу стягнення основної заборгованості; правове обґрунтування позовних вимог, в тому числі посилання на статтю 625 ЦК України, як правову підставу для нарахування інфляційних втрат та процентів річних.
Детальний розрахунок відповідних сум подано як додаток до позовної заяви, та відповідає вимогам ст.ст. 80, 81,175 та 177 ЦПК України, згідно з якими докази подаються разом із позовною заявою, а додатки до неї є її невід`ємною частиною, а подання розрахунку окремим документом забезпечує належну деталізацію заявлених вимог, прозорість нарахувань та можливість їх перевірки Судом і Відповідачем, що відповідає принципам змагальності та диспозитивності судового процесу.
Представник відповідача у своїх запереченнях не навів жодних доводів щодо неправильності методики розрахунку, помилковості нарахованих сум або їх арифметичної неточності, а обмежився виключно формальними зауваженнями щодо способу подання розрахунку, не надавши суду свого розрахунку, а тому, твердження представника відповідача про нібито відсутність обґрунтування позовних вимог у даному випадку є необґрунтованими, а поданий розрахунок позивачки, на думку суду, є належним та допустимим доказом у справі, у зв`язку із чим, підстави для відмови у задоволенні позовних вимог з наведених представником відповідача вищевказаних доводів відсутні.
Крім того, у відзиві на позовну заяву, представник відповідача окремо зазначає, що він не відмовляється від виконання зобов`язань за Угодою. Водночас, у прохальній частині відзиву, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, у тому числі щодо стягнення основної заборгованості.
Суд вважає таку позицію відповідачів суперечливою, оскільки прохання про повну відмову у задоволенні позовних вимог фактично означає заперечення наявності основного грошового зобов`язання за Угодою та обов`язку його виконання, що не узгоджується із твердженнями відповідача про визнання самого факту зобов`язання.
Згідно із ст. 610 ЦК України - порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків (стаття 612 ЦК України).
Загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність, яка характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 р. у справі № 209/3085/20).
Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України - тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.
У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.
Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.
Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2018 р. у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право обов`язковість договору.
Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання - його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 р. у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).
Відповідно до ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
За загальним правилом - зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша цієї статті).
Про таку зміну або розірвання сторони вправі домовитися у будь-який час на свій розсуд, крім випадків, обумовлених договором або у законодавстві. Тоді як зміна чи розірвання договору у судовому порядку є, зокрема, юридичним наслідком істотного порушення зобов`язання іншою стороною (пункт 2 частини першої статті 611, абзац другий частини другої статті 651 ЦК України), тобто способом реагування та захисту права від такого порушення, яке вже відбулося. У кожному конкретному випадку істотність порушення договору треба оцінювати з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Поняття такої істотності закон розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору».
Тобто, критерієм істотного порушення договору Закон визначив розмір завданої цим порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати те, на що вона очікувала, укладаючи договір. Мова йде не лише про грошовий вираз зазначеної шкоди, але й про випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Співвідношення завданої порушенням договору шкоди із тим, що могла очікувати від його виконання ця сторона, має вирішальне значення для оцінки істотності такого порушення.
Інакше кажучи, для застосування частини другої статті 651 ЦК України суд має встановити не лише наявність порушення договору, але й завдання цим порушенням шкоди (яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди), її розмір, а також те, чи дійсно суттєвою є різниця між тим, на що мала право розраховувати потерпіла сторона, укладаючи договір, і тим, що насправді вона змогла отримати (п.п. 78,82 - 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 р. у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21)).
Однією з підстав розірвання договору - є істотне порушення стороною цього договору.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України). Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.
Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення визначається виключно за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору.
Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).
Суд наголошує - в Україні визнається і діє принцип Верховенства Права.
Конституція України - має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на її основі і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Суд також бере до увагу висновки, викладені у рішенні Верховного Суду у справі 722/1297/21 від 26 квітня 2023 року, оскільки обставини справи у вказаній справі є подібними до обставин даної цивільної справи.
Таким чином, у зв`язку із невиконанням відповідачами грошового зобов`язання, яке підлягає виплаті на підставі Угоди, підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки грошові кошти у розмірі 197487,17 гривень, з яких 196207,78 гривень– основна заборгованість на підставі Угоди від 22.11.2024 про розірвання персонального меморандуму асоційованого члена кооперативу від 12.02.2021 № UM-003-09/0097, 886,97 гривень - 3 % річних за порушення строків виконання грошового зобов`язання, 392,42 гривень - сума боргу з урахуванням індексу інфляції, а також, в порядку ст. 141 ЦПК України сума судового збору 1617,24 грн.
Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,141,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК, ст.ст. 3,11,15,526,626,627,615,651,653 ЦК України, практикою ВС та ЄСПЛ, ЕКПЛ, суд

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити.
Стягнути з Обслуговуючого кооперативу «УРБАН МАРКЕТ» (ЄДРПОУ : 43761441) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП : НОМЕР_1 ) грошові кошти у розмірі 197487,17 грн., а також витрати по сплаті судового збору у сумі 1617,24 грн.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Кочко В.К.