Справа № 127/610/26
Провадження № 2/127/99/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року	місто Вінниця	

Вінницький міський суд Вінниької області у складі головуючого судді Бойко В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1  до ОСББ «АБРИКОС-57» про визнання дій ОСББ незаконними та усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСББ «АБРИКОС-57» про визнання дій ОСББ незаконними та усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією.
Заявлені позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власником квартири у багатоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та співвласником спільного майна багатоквартирного будинку й користувачем прибудинкової території. Восени 2025 року ОСББ «АБРИКОС-57» здійснило низку дій на території, що прилягає до будинку, а саме: вирубку дерев та інших зелених насаджень; облаштування асфальтового покриття; установлення металевих блокувальних пристроїв; запровадження платних паркомісць та пропозицію мешканцям придбати наркомісце за грошові кошти. 
Разом із тим позивачем встановлено, що 1. Земельна ділянка, на якій ОСББ облаштувало парковку, не сформована. їй не присвоєно кадастровий помер, у Державному земельному кадастрі відомості про неї відсутні. 2.У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні дані щодо права власності чи користування (у тому числі оренди) зазначеною ділянкою з боку ОСББ. 3.ОСББ не має жодного документа, який би підтверджував право на виконання робіт із благоустрою, паркування, вирубки зелених насаджень, зміни поверхні території тощо. 4. Рішення загальних зборів ОСББ 2021 року, яким більшість голосів нібито погодила облаштування парковки, не може надавати ОСББ права здійснювати дії на земельній ділянці, яка не перебуває ані у власності ОСББ, ані у його користуванні, та не звільняє від необхідності отримання дозвільної документації. Крім того дане рішення загальних зборів не містить жодних відомостей про обмеження доступу до парковки та розподіл місць серед мешканців. Зазначені дії ОСББ порушують право позивача як співвласника багатоквартирного будинку на вільне і безоплатне користування прибудинковою територією, а встановлені блокувальні пристрої створюють перешкоди у доступі до території загального користування. ОСББ фактично самовільно зайняло земельну ділянку комунальної власності, змінило її цільове використання та обмежило доступ мешканців до неї, чим порушило законні права та інтереси позивача.
На підставі викладеного вище, просить суд: 1.Визнати незаконними дії ОСББ «АБРИКОС-57» щодо облаштування парковки, у тому числі встановлення блокувальних пристроїв, на земельній ділянці біля будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 2. Зобов`язати ОСББ «АБРИКОС-57» демонтувати встановлені блокіратори (блокувальні пристрої) та інші конструкції, які перешкоджають доступу на прибудинкову територію. 3. Зобов`язати ОСББ «АБРИКОС-57» припинити стягнення плати за користування місцями для паркування, облаштованими на неоформленій земельній ділянці. 4. Усунути перешкоди у користуванні прибудинковою територією шляхом відновлення вільного доступу до неї співвласників. 5. Стягнути з відповідача судові витрати.
Ухвалою суду від 09.01.2026 року позовну заяву залишено без руху, та надано позивачу строк на усунення недоліків.
16.01.2026 року позивач на виконання вимог ухвали подав заяву про усунення недоліків.
Ухвалою суду від 19.01.2026 призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив.
Від представника відповідача Мишковської Т.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача зазначає, що жодних перешкод позивачу у користуванні прибудинковою територією багатоквартирного будинку з боку відповідача не чиниться. Рішень про стягнення плати за користування місцями для паркування, облаштованими на неоформленій земельній ділянці відповідач не приймав, як і не влаштовував парковки, у тому числі встановлення блокувальних пристроїв, на земельній ділянці біля будинку за адресою: АДРЕСА_1 . З викладеного слідує відсутність фактів порушень прав та охоронюваних законом інтересів позивача на безперешкодний проїзд на прибудинкову територію будинку. При цьому, просять суд також врахувати, що до матеріалів справи не долучено доказів порушення прав позивача. Та вважають ОСББ неналежним відповідачем.

26.02.2026 року надійшла відповідь на відзив від позивача, в якій останній зазначив, що ОСББ є належним відповідачем, крім того подав клопотання про витребовування доказів.
Ухвалою суду було відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглянув справу за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При цьому, згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Судом встановлено, що Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с.3 зворотній бік).
Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСББ «АБРИКОС-57», зареєстровано 22.01.2020 року, адреса: АДРЕСА_1 , керівник Некротюк Ю.О., вид діяльності: комплексне обслуговування об`єктів.(а.с.5).
Станом на 08.12.2025 року за кодом компанії 43463003 у Державному реєстрі нерухомого майна відсутні відомості про наявність об`єктів нерухомості у власності, як вбачається з довідки про відсутність у ОСББ нерухомості.(а.с.6).
ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується Витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно. (а.с.7). Крім того позивачем додані фотокопії , як він зазначає облаштованої парковки.(а.с.4).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати економічну ситуацію і природні якості землі.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до вимог ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Частиною 2 ст. 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року № 417-VIII (далі-Закон України № 417-VIII) спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.
Відповідно до вимог ч. 1 співвласники зобов`язані виконувати рішення зборів співвласників, своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 9 Закону України № 417-VIII управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку).
Статтею 385 ЦК України визначено, що власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Таке об`єднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту. Об`єднання власників квартир, житлових будинків є юридичною особою, яка створюється та діє відповідно до статуту та закону. Право власності особи може бути захищено у випадку його існування та у разі його порушення, оспорювання чи невизнання.
Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» № 2866-III від 29 листопада 2001 року (далі-Закон України № 2866-III) об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання й використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами.
Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.
Відповідно до вимог ст. 10 цього Закону до виключної компетенції загальних зборів співвласників відноситься питання про використання спільного майна, визначення обмежень на користування спільним майном.
Частиною 4 ст. 14 Закону України № 2866-III та частиною 2 ст. 6 Закону України № 417-VIII визначено, що здійснення (реалізація) співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників.
При цьому, нормами ст.15 Закону України № 2866-III визначено, що співвласник зобов`язаний, зокрема, виконувати передбачені статутними документами обов`язки перед об`єднанням, дотримуватися вимог правил утримання житлового будинку і прибудинкової території, своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі.
При цьому, судом встановлено, що до матеріалів справи не долучено доказів порушення відповідачем прав позивача. 
Так, згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). 
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. 
При цьому, оскільки вимога усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією є різновидом негаторного позову, обов`язок з приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, зокрема, шляхом знесення (демонтажу) блокіраторів та інших конструкцій, покладено на особу, яка чинить такі перешкоди на момент звернення з позовом до суду. 
Тому відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною має бути останній набувач тих споруд чи конструкцій, які позивач вважає такими, що чинять йому перешкоди. В такому випадку позивачу належить встановити коло осіб, які чинять перешкоди та довести перед судом всі обставини, які входять до предмета доказування у даній справі. 
Виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. 
У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 р . (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. 
Положеннями ч. 2 ст. 386 ЦК України регламентовано, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 
У розумінні приписів наведеної норми позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. 
Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном. 
Підставою негаторного позову є посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. 
Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. 
Характерною ознакою такого позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або користування належним йому майном. Натомість матеріалами позову вказаного не підтверджено. 
У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом. 
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04. 2005 (заява № 38722/02). 
Отже, у розумінні наведених норм власник (титульний володілець) вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. При цьому, правовідносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку врегульовано нормами Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» від 14.05.2015 року . 
За статтями 1, 4 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" визначено, що ОСББ - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна. Об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав його членів та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання неподільного і загального майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Об`єднання створюється як організація для здійснення функцій, визначених законом. Порядок надходження і використання коштів об`єднання визначається цим Законом та іншими законами України. В одному житловому комплексі може бути створене тільки одне об`єднання. Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав власників приміщень на володіння та користування спільним майном членів об`єднання, належне утримання будинку та прибудинкової території, сприяння членам об`єднання в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обгрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання. 
ОСББ діє відповідно до ЗУ "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", Цивільного кодексу України , Житлового кодексу України кодексу України , Земельного , інших нормативно-правових актів та Статуту. Будь-яких порушень вказаних нормативно-правових актів з боку відповідача, які б могли призвести до порушення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду у даній справі, не вчинено і доказів зворотнього матеріали справи не містять. 
При цьому, виходячи із загальних засад цивільного судочинства, тягар доказування порушення відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду лежить саме на позивачу. 
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. 
Разом з тим, стаття 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 76 ЦПК України , доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. 
Тоді як будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту перешкоджання відповідачем у реалізації позивачем його прав щодо розпорядження та користування належним їй майном у розумінні приписів статті 391 ЦК (яку визначено як підставу позову) чи обставин зазначеного порушення, протиправності поведінки відповідача, тобто вчинення ним дій, спрямованих на порушення саме прав позивача щодо користування та розпорядження її майном, до справи не надано. 
Оскільки судом встановлено, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачем порушуються права та охоронювані законом інтереси позивача, як не доведено і вчинення відповідачем перешкод щодо доступу позивача до прибудинкової території будинку, а тому суд вважає недоведеним що права та охоронювані законом інтереси позивача щодо належного йому на праві власності та користування майна - є порушеними саме відповідачем. 
Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і допустимих доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову.
У відповідності до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду стягненню з відповідачів не підлягають.
Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСББ «АБРИКОС-57» про визнання дій ОСББ незаконними та усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією - відмовити.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСББ «АБРИКОС-57», код ЄДРПОУ - 43463003, адреса: м.Вінниця, просп.Юності, буд.57.
Повний текст рішення суду складений 01.04.2026 року.

Суддя: