УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №283/1365/25 Головуючий у 1-й інст. Хомич В. М. 
Категорія 80 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Григорусь Н.Й., Талько О.Б.
за участю секретаря 
судового засідання Драч Т.А. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 283/1365/25 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юні Стоун Плент», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Юні Стоун Плент» 
на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 07 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Хомич В.М. 
в с т а н о в и в:
У червні 2025 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ТОВ «Юні Стоун Плент» на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за січень – квітень 2025 року, в т.ч. компенсацію за невикористану відпустку у загальному розмірі 95010,06 грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.04.2025 по день постановлення рішення районним судом.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що ОСОБА_1 з 01.08.2024 було прийнято на роботу на посаду охоронника служби охорони до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юні Стоун Плент». 17 квітня 2025 року він був звільнений із займаної посади за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. За час його роботи за січень - квітень 2025 року відповідач заборгував ОСОБА_1 заробітну плату у загальному розмірі 95 010,06 грн, в т.ч. компенсацію за невикористану відпустку. Дана сума заборгованості підтверджена довідкою ОК-7. Враховуючи вищевикладене просив задовольнити позов в повному обсязі.
Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 07 жовтня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ТОВ «Юні Стоун Плент» на користь ОСОБА_1 заборгованість із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за січень – квітень 2025 року в розмірі 95 010,06 грн, що із вирахуванням податків і зборів становить 73157,75 грн та середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні за період з 18 квітня 2025 року по 06 жовтня 2025 року в розмірі 76 874,64 грн, із подальшим утриманням з цієї суми податків і зборів. Рішення суду щодо стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. Стягнуто з ТОВ «Юні Стоун Плент» на користь ОСОБА_1  судовий збір в розмірі 1 211,20 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ТОВ «Юні Стоун Плент» подало апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції не надав правової оцінки доводам відповідача та обставинам і доказам, які були надані відповідачем для надання відстрочки виконання рішення по справі, оскільки саме повне зупинення виробничого процесу на підставі наказу від 01.04.2025 та на підставі арешту і є саме тими обставинами, які дають відповідачу право на відстрочку виконання рішення по справі. Стверджує, що суд першої інстанції позбавив відповідача, який знаходиться в дуже скрутному фінансовому становищі, захистити майнові права по справі шляхом надання відстрочки на виконання рішення суду по справі. Вважає, що при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції були неправильно застосовані норми матеріального права – ст. ст. 8, 13, 129 Конституції України, ст. 21 Закону України «Про оплату праці» (не доведений розмір суми заборгованості по заробітної плати), ст. 47 КЗпП України (не доведений розмір суми заборгованості по заробітної плати) та були порушенні норми процесуального права, а саме ст. ст. 10, 12, 43, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 83, 89, 263 ЦПК України. Звертає увагу на те, що відповідач по справі взагалі не визнає існування боргу по заробітній платі перед позивачем у розмірі 56 100,73 грн.
Вказує, що при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції не врахував очевидної неспівмірності заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, дій позивача та відповідача. Вважає, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідає обставинам цієї справи є сума 5 000,00 грн. Зазначає, що ТОВ «Юні Стоун Плент» надало належні та допустимі докази на підтвердження факту наявності у відповідача обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (у даному випадку – це повне зупинення господарської діяльності відповідача з 01.04.2025), які в свою чергу є підставою на надання відстрочки сплати суми за рішенням Малинського районного суду Житомирської області, яке буде прийнято по справі №283/1365/25  на підставі вимог ст. 267, 435 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Малинського районного суду Житомирської області від 07 жовтня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що при звільненні ОСОБА_1  не виплатили заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку у загальному розмірі 95 010,06 грн, що із вирахуванням податків і зборів становить 73 157,75 грн. 
Вказує, що якби відповідач сплачував позивачу будь-яку суму заборгованості по заробітній платі з моменту звільнення, то йому нічого б не заважало надати відповідні докази сплати – банківські виписки, касові ордери. Підкреслює, що не здійснення відповідачем господарської діяльності не означає, що в нього відсутній доступ до кабінету платника податків і зборів, звідки можна отримати інформацію про нараховану і сплачену заборгованість по заробітній платі, а також до банківських рахунків для отримання відповідних виписок банку. Вказує, що відповідач жодним чином не підтвердив відсутності чи зменшення ступеня своєї вини при невиконанні зобов`язань перед позивачем і не підтвердив наявності надзвичайних подій які вплинули чи можуть вплинути на неможливість виконання ним рішення суду. Відповідач не надав жодних доказів відсутності у нього фінансової можливості розрахуватися з позивачем. Зазначає, що не виплата заробітної плати триває більше року, при цьому взагалі не зрозуміло коли ця заборгованість буде погашена. Стверджує, що невиплата законної заробленої позивачем заробітної плати поставило позивача та її сім`ю в скрутне матеріальне становище і в цьому є вина саме відповідача.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Судом під час розгляду справи становлено, що ОСОБА_1 з 01.08.2024 було прийнято на роботу на посаду охоронника служби охорони до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юні Стоун Плент», що підтверджується копією трудової книжки.
Наказом ТОВ «Юні Стоун Плент»№ 293-К/ТР від 17.04.2025ОСОБА_1  був звільнений з роботи за власним бажанням з 17 квітня 2025 року на підставі ст. 38 КЗпП України.
Відповідно до довідки про заборгованість по виплаті заробітної плати №00000077, яка видана ТОВ «Юні Стоун Плент», ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за січень-квітень 2025 року в розмірі 95 010,06 грн, в тому числі 30 790,24 грн компенсації за невикористану відпустку, що із вирахуванням податків і зборів становить 73 157,75  грн.
Вказана у довідці № 00000077 інформація підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб ДРЗОДСС від 26.05.2025(форма ОК-7).
Крім того встановлено, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06.12.2024 накладено арешт на корпоративні права ТОВ «ЮСП».
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 28.01.2025 накладено арешт на великовантажні та інші технологічні транспортні засоби, що не підлягають експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування та вантажні вагони, які перебували у власності відповідача, згідно з переліком.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07.02.2025 накладено арешт на транспортні засоби відповідача згідно з переліком.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду від 05.03.2025 рухоме майно, корпоративні права, а також нерухоме майно відповідача передано в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.
Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 27.03.2025 в порядку забезпечення позову накладено арешт на майно відповідача згідно з переліком: піввагони, вагони, хопери, вагони-самоскиди.
Наказом №25/4/1-К від 01.04.2025 ТОВ «ЮСП» з 01.04.2025 призупинило дію трудових договорів із усіма працівниками до моменту відновлення діяльності підприємства; на вказаний період заробітна плата не нараховується та не виплачується згідно із ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що розмір заборгованості ТОВ «Юні Стоун Плент» по нарахованій позивачу заробітній платі за січень-квітень 2025 року, в тому числі компенсації за невикористану відпустку, становить 95 010,06 грн. Оскільки позивач був звільнений 17 квітня 2025 року, то при нарахуванні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з середньоденного заробітку в розмірі 630,12 грн, який зазначений в довідці № 00000076, та періоду за час затримки розрахунку тривалістю 122 робочих днів з дня звільнення (17.04.2025) по день винесення судового рішення (06.10.2025). Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 76 874,64 грн, яка обрахована без урахування податків та інших обов`язкових платежів.
З такими висновками суду погоджується колегія суддів виходячи з наступного.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За змістом ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
У відповідності до ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 наголосила, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Як встановлено під час розгляду справи, що наказом ТОВ «Юні Стоун Плент»№293-К/ТР від 17.04.2025ОСОБА_1 був звільнений з роботи за власним бажанням з 17 квітня 2025 року на підставі ст. 38 КЗпП України.
Відповідно до довідки про заборгованість по виплаті заробітної плати №00000077, яка видана ТОВ «Юні Стоун Плент», ОСОБА_1  нарахована заробітна плата за січень-квітень 2025 року в розмірі 95 010,06 грн, в тому числі 30 790,24 грн компенсації за невикористану відпустку, що із вирахуванням податків і зборів становить 73 157,75 грн.
Заробітна плата, в тому числі і компенсація за невикористану відпустку, за січень-квітень 2025 року, не виплачена.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Встановивши, що відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження виплати належної позивачу заробітної плати при звільненні за січень-квітень 2025 року у розмірі 95 010,06 грн, що із вирахуванням податків і зборів становить 73 157,75 грн, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у вказаній частині.
Відповідач не спростував розмір не виплаченої заробітної плати при звільненні позивача, незважаючи на те, що це є його процесуальним обов`язком.
Також, відповідачем не надано доказів на підтвердження сплати заборгованості по заробітній платі у зазначеному розмірі, а також не доведено відсутності обов`язку щодо виплати позивачеві нарахованої заробітної плати.
За наведених обставин, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі є вірним. 
Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).
У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (стаття 117 КЗпП України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) вказано, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19)».
Колегія суддів зазначає, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.
Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19, провадження №14-47цс21).
Визначаючи розмір відшкодування, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23 (провадження №14-85цс25) зроблено наступний висновок: «обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців».
Таким чином, висновок суду першої інстанції про неможливість застосування принципу співмірності при визначенні суми середнього заробітку щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові, оскільки законодавець обмежив таку виплату за час затримки розрахунку при звільненні 6 місяцями є помилковим.
У цій справі, що переглядається встановлено, що відповідач при звільненні позивача не виплатив йому заборгованість із заробітної плати у сумі 95 010,06 грн.
Оскільки відповідач як роботодавець своєчасно не здійснив із позивачем розрахунку при звільненні, висновок районного суду про стягнення із відповідача відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 76 874,64 грн є вірним. 
При цьому колегія суддів погоджується із проведеним судом першої інстанції розрахунком середнього заробітку. 
Однак колегія суддів у даному випадку не вбачає підстав для його зменшення, враховуючи фактичні обставини справи та, співмірність заявлених до стягнення сум зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі. 
Щодо клопотання представника відповідача про відстрочення виконання судового рішення на шість місяців з дня його ухвалення.
Звертаючись до суду із заявою про відстрочення виконання рішення у справі, ТОВ «ЮСП» посилалося на те, що з 01.04.2025 ТОВ «Юні Стоун Плент» повністю зупинило господарську діяльність, у зв`язку з чим не має коштів на рахунках. Також у провадженнях судів знаходиться вже 50 подібних спорів, і їх кількість зростає.
Згідно ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Відстрочка виконання рішення суду - це відтермінування у часі належного строку виконання рішення суду в цілому. Надання відстрочки судом полягає у визначенні нової конкретної, більш пізньої ніж первинна, дати, з настанням якої й після завершення строку відстрочки рішення має бути виконано повністю. При розгляді заяв щодо відстрочки виконання рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому; наявність підстави для відтермінування має бути доведена боржником. Строки такого відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку до повного виконання рішення суду. Надання відстрочки виконання рішення суду не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника.
Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України №5-пр/2013 від 26.06.2013, розстрочка (відстрочка) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.
Верховний Суд у постанові від 28 травня 2024 року у cправі №906/1035/23 зазначив, що відстрочення виконання рішення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується виключно у виняткових випадках за наявності підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав.
Суд першої інстанції правильно вважав, що відповідачем не доведено, як арешт рухомого та нерухомого майна, а також корпоративних прав та передача їх в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, вплинули на доступ до кабінету платника податків і зборів, а також до банківських рахунків для проведення операцій з виплати заробітної плати найманим працівникам.
При цьому суд першої інстанції врахував, що позивач, перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, відтак має право мирно володіти своїм майном заробітною платою, яку здобула своєю працею; ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Дослідивши надані докази, враховуючи ступінь вини відповідача у виникненні спору, розмір заборгованості, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що вказані обставини не свідчать про винятковість причин невиконання рішення суду, а тому не можуть бути підставою для відстрочення виконання рішення суду.
Оскільки клопотання про відстрочення виконання рішення суду в апеляційній скарзі є аналогічним клопотанню заявленому в суді першої інстанції, тому колегія суддів також дійшла висновку про відмову у його задоволенні.
За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд 
у х в а л и в:
У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Юні Стоун Плент» про відстрочення виконання судового рішення відмовити.
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юні Стоун Плент» залишити без задоволення, а  рішення Малинського районного суду Житомирської області від 07 жовтня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 23 березня 2026 року.

Головуючий Судді