Справа № 132/3497/25
Провадження №1-кп/132/230/26
Вирок
Іменем України
06 березня 2026 року місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:
головуючого – судді ОСОБА_1 ,
при секретарі – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025025220000067 від 25 вересня 2025 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Лісова Лисіївка Калинівського району Вінницької області, українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, одруженого, непрацевлаштованого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, 
за участі сторін кримінального провадження:
прокурора – ОСОБА_4 , 
потерпілого – АБУ ОСОБА_5 ,
представника потерпілої – адвоката ОСОБА_6 ,
обвинуваченого – ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ:
Обвинувачений ОСОБА_8 – 25 вересня 2025 року близько 08год.00хв., рухаючись на власному транспортному засобі марки (моделі) «Renault Master», державний номерний знак « НОМЕР_1 », по ґрунтовій автомобільній дорозі сполученням село Лісова Лисіївка – село Сальник Хмільницького району Вінницької області, неподалік села Лісова Лисіївка, зупинився поблизу транспортного засобу марки (моделі) «ВАЗ-2106», державний номерний знак « НОМЕР_2 », під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався в попутному з ним напрямку, оскільки між ними виникла аварійна ситуація. На ґрунті даних подій, між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зав`язалась словесна суперечка, під час якої, у ОСОБА_8 виник раптовий умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 . Реалізуючи цей умисел, ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно наніс п`ять ударів кулаками правої та лівої своєї руки в область голови ОСОБА_9 , заподіявши йому тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток носа із незначним зміщенням, садна слизової оболонки верхньої губи, садна лобної ділянки справа, садна червоної облямівки верхньої губи справа, що встановлено висновком судово-медичної експертизи № 259 від 09.10.2025 року, за яким: садно слизової оболонки верхньої губи, садно лобної ділянки справа, садно червоної облямівки верхньої губи справа належать до легких тілесних ушкоджень (згідно п.2.3.5 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 року), а перелом кісток носа із незначним зміщенням належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний (понад 6, але не більше 21 дня) розлад здоров`я (згідно п.2.3.3 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 року). В послідуючому, ОСОБА_8 залишив місце вчинення кримінального правопорушення. 
Обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні при розгляді даної справи, свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення визнав частково, зазначивши, що вранці 25.09.2025 року рухався на власному автомобілі марки (моделі) «Renault Master», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », по ґрунтовій автомобільній дорозі, і неподалік села Лісова Лисіївка, йому перегородив дорогу автомобіль марки (моделі) «ВАЗ-2106», реєстраційний номер « НОМЕР_2 », під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався в попутному з ним напрямку, оскільки між ними виникла аварійна ситуація, у зв`язку із чим він зупинився. Абу ОСОБА_10 підійшов до нього, та став йому погрожувати, висловлюючись нецензурною лайкою, на що він вдарив його рукою пару раз в ділянку голови, після чого конфлікт був вичерпаний. 
Винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, підтверджується наступними доказами. 
Потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні зазначив, що вранці 25.09.2025 року він разом із своїми знайомими ОСОБА_11 та ОСОБА_12 рухалися на його автомобілі марки (моделі) «ВАЗ-2106», реєстраційний номер « НОМЕР_2 », по ґрунтовій автомобільній дорозі, і неподалік села Лісова Лисіївка, їх підрізав автомобіль марки (моделі) «Renault Master», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », під керуванням водія ОСОБА_8 . На ґрунті цього, між ним та ОСОБА_8 виник словесний конфлікт, під час якого ОСОБА_8 наніс йому п`ять ударів кулаками правої та лівої руки в ділянку голови, заподіявши тілесні ушкодження, внаслідок чого він був вимушений лікуватися, чим заподіяно йому матеріальної та моральної шкоди. 
Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні зазначив, що вранці 25.09.2025 року він разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_12 рухалися на автомобілі марки (моделі) «ВАЗ-2106», реєстраційний номер « НОМЕР_2 », по ґрунтовій автомобільній дорозі, і неподалік села Лісова Лисіївка, їм перегородив проїзд автомобіль марки (моделі) «Renault Master», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », під керуванням водія ОСОБА_8 . Між останнім та ОСОБА_9 виник словесний конфлікт, під час якого, ОСОБА_8 наніс ОСОБА_9 декілька ударів (3 чи 4) кулаками в ділянку голови, заподіявши ОСОБА_9 тілесні ушкодження.
Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні зазначив, що вранці 25.09.2025 року він разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_11 рухалися на автомобілі марки (моделі) «ВАЗ-2106», реєстраційний номер « НОМЕР_2 », по ґрунтовій автомобільній дорозі, і неподалік села Лісова Лисіївка, їх підрізав автомобіль марки (моделі) «Renault Master», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », під керуванням водія ОСОБА_8 . Між останнім та ОСОБА_9 виник словесний конфлікт, під час якого, ОСОБА_8 умисно наніс ОСОБА_9 декілька ударів (4) кулаками в ділянку голови, заподіявши ОСОБА_9 тілесні ушкодження.
Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні зазначила, що була запрошена в якості понятої під час проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 , який в її присутності розказав та показав за яких обставин та яким чином він наносив тілесні ушкодження ОСОБА_9 . Під час проведення зазначеного слідчого експерименту на ОСОБА_8 будь-якого фізичного чи психологічного тиску зі сторони працівників поліції не здійснювалось, він самостійно та добровільно розказував та показував, яким чином завдавав удари ОСОБА_9 . 
Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні зазначила, що була запрошена в якості понятої під час проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 , який в її присутності розказав та показав за яких обставин та яким саме чином він завдавав удари ОСОБА_9 . Під час проведення зазначеного слідчого експерименту на ОСОБА_8 будь-якого фізичного чи психологічного тиску зі сторони працівників поліції не здійснювалось, він самостійно та добровільно, розказував, а також показував, яким чином наносив тілесні ушкодження ОСОБА_9 . 
При викладені показів зазначених осіб суд враховує, що положеннями чинного КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання (потерпілого, свідків, експертів, спеціалістів) таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 754/10882/17 (провадження № 51-1223км22).
З урахуванням цього, покази вищезазначених осіб відображені без зайвої деталізації, а саме містять сутнісну (змістовну) їх складову. 
Від допиту свідка обвинувачення ОСОБА_15 , прокурор відмовився з огляду на те, що свідок проходить військову службу, а тому забезпечити його присутність під час розгляду кримінального провадження сторона обвинувачення об`єктивно позбавлена можливості. На підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області, постановленій у протокольній формі та зафіксованій у відповідному журналі судового засідання, дана відмова прокурора прийнята судом та визнано недоцільним допит свідка обвинувачення ОСОБА_15 під час розгляду даного кримінального провадження. 
Відсутність свідка ОСОБА_15 не впливає на можливість встановлення судом обставин, що підлягають доказуванню під час цього кримінального провадження, оскільки судом були допитані інші очевидці подій, які мали місце 25.09.2025 року, які суд має можливість дослідити, та надати їм правову оцінку. 
Крім показань вищезазначених осіб, які були допитані в судовому засіданні під час розгляду даного кримінального провадження, вина ОСОБА_8 також підтверджується наступними доказами:
протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію, складеним 25.09.2025 року слідчим слідчого відділу відділення поліції № 1 Хмільницького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області лейтенантом поліції ОСОБА_16 , згідно якого, від громадянина Абу ОСОБА_10 , який у відповідності до положень ст.383 КК України був в письмовій формі попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, прийнята його усна заява про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке мало місце 25.09.2025 року, внаслідок якого йому було завдано тілесних ушкоджень;
актом судово-медичного дослідження (обстеження) № 256, складеним 29.09.2025 року судово-медичним експертом Калинівського відділення Державної спеціалізованої установи «Вінницьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ОСОБА_17 , згідно якого, при судово-медичному обстеженні у ОСОБА_9 виявлено викривлення кісток зовнішнього носа вправо, садно (1) слизової оболонки верхньої губи, садна (2) лобної ділянки справа, садно (1) червоної облямівки верхньої губи справа. Вищевказані тілесні ушкодження у ОСОБА_9 виникли від дії тупого (-их) твердого (-их) предмета (предметів), по давності утворення можуть відповідати терміну, вказаному в направленні – 25.09.2025 року, належать до легких тілесних ушкоджень (згідно п.2.3.5 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6). Вирішення питання стосовно інших тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 можливе за надання оригіналів медичних документів, які б містили вичерпні дані про їх характер і клінічний перебіг (медична карта стаціонарного хворого, рентгенівські знімки, МРТ знімки, тощо), згідно п.4.1 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6);
протоколом проведення слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_9 , складеного 29.09.2025 року начальником сектору дізнання відділення поліції № 1 Хмільницького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області майором поліції ОСОБА_18 , та ілюстрованими фототаблицями, які є невід`ємними додатками до цього протоколу, згідно якого, ОСОБА_9 розказав та показав за яких обставин та яким чином ОСОБА_8 завдав йому тілесних ушкоджень, а саме вказав, що ОСОБА_8 наніс йому п`ять ударів кулаками правої та лівої руки в область голови;
висновком експерта № 259, складеним 09.10.2025 року судово-медичним експертом Калинівського відділення Державної спеціалізованої установи «Вінницьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ОСОБА_17 , згідно якого, при судово-медичному обстеженні у ОСОБА_9 виявлено викривлення кісток зовнішнього носа вправо, садно (1) слизової оболонки верхньої губи, садна (2) лобної ділянки справа, садно (1) червоної облямівки верхньої губи справа. Згідно даних «Виписки» із медичної карти амбулаторного хворого КНП «ВМКЛШМД» від 25.09.2025 року на ім`я ОСОБА_9 , а також рентгенографії кісток носа в 2 проекціях № 35238 від 25.09.2025 року. Діагноз: «Перелом кісток носа із незначним зміщенням». Вищевказані тілесні ушкодження у ОСОБА_9 виникли від дії тупого (-их) твердого (-их) предмета (предметів), по давності утворення можуть відповідати терміну, вказаному в направленні – 25.09.2025 року, належать: садно слизової оболонки верхньої губи, садно лобної ділянки справа, садно червоної облямівки верхньої губи справа до легких тілесних ушкоджень (згідно п.2.3.5 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 року); перелом кісток носа із незначним зміщенням до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний (понад 6, але не більше 21 дня) розлад здоров`я (згідно п.2.3.3 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 року. Характер та локалізація тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 за механізмом утворення не суперечать обставинам, вказаним в протоколі допиту потерпілого ОСОБА_9 від 26.09.2025 року: «…25.09.2025 року близько 08год.00хв. …я розвернувся і в цей час ОСОБА_19 наніс мені удари в обличчя правою та лівою рукою (кулаками) в кількості 4-5 ударів…», а також не суперечить обставинам вказаним в протоколі проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_9 від 29.09.2025 року «… 25.09.2025 року близько 08год.00хв. ОСОБА_8 наніс йому кулаками обох рук удари в обличчя (було близько 4-5 ударів), внаслідок чого в нього з носа пішла кров…»;
протоколом проведення слідчого експерименту за участі підозрюваного ОСОБА_8 , складеного 16.10.2025 року начальником сектору дізнання відділення поліції № 1 Хмільницького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області майором поліції ОСОБА_18 , та ілюстрованими фототаблицями, які є невід`ємними додатками до цього протоколу, згідно якого, ОСОБА_8 розказав та показав за яких обставин та яким чином він завдав ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, а саме вказав, що він наніс ОСОБА_9 близько п`яти ударів кулаками правої та лівої руки в область голови.
Відповідно до частини 1 статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що фактичні дані, які покладено в основу вироку і на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_8 отримано в порядку, визначеному процесуальним законом (КПК України), вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення, а тому ці дані в силу статті 84 КПК України є доказами у кримінальному провадженні.
Відповідно до положень статті 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.
Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Цей стандарт у кримінальному провадженні, на думку суду було дотримано.
Дослідивши всебічно і об`єктивно усі обставини кримінального провадження, судом не було виявлено таких обставин, яким би версія обвинувачення не надала розумного пояснення або які би свідчили про можливість іншої версії інкримінованої події.
Сторона обвинувачення змогла довести в суді встановлені під час досудового розслідування обставини, які підлягають доказуванню.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а його дії за ч.2 ст.125 КК України, а саме в заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, правильно кваліфіковані органом досудового розслідування.
Положення частини 2 статті 50 КК України встановлюють, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.
Відповідно до змісту статті 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
Згідно пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
За роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Прокурор Калинівського відділу Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_20 у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, просила суд визнати ОСОБА_8 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначити йому покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 (один) рік, з покладенням обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою. 
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.
Обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до вимог статті 12 КК України, віднесене до кримінального проступку. 
Згідно відомостей персонально-довідкового обліку, отриманих з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України від 25.09.2025 року, ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, судимостей не має.
За довідкою-характеристикою, виданою 26.09.2025 року Лісоволисіївським старостинським округом Калинівської міської ради Вінницької області, матеріалами компрометуючого характеру відносно ОСОБА_8 старостинський округ не відає. 
Як слідує з консультативних висновків спеціалістів, виданих 14.10.2025 року лікарями КП «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради, ОСОБА_8 на обліку у лікарів нарколога, психіатра не перебуває.
Органом досудового розслідування в обвинувальному акті зроблений висновок про те, що ОСОБА_8 щиро розкаюється, і ця обставина, що пом`якшує його покарання, повинна бути врахована судом. 
Однак суд з цим не погоджується, вважає, що ця обставина не знайшла свого підтвердження, спростовується матеріалами кримінального провадження, та підлягає виключенню за наступних обставин. 
Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася. 
Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 10.09.2019 року у справі 761/23886/14-к (провадження № 51-8756км18), щире каяття - це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила злочин і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї злочинної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого злочину, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше злочинів. Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. При цьому, щире каяття не є тотожним поняттям до визнання вини (визнання особою факту вчинення нею злочину).
Отже, сам факт визнання вини у вчиненні кримінального правопорушення не свідчить про щире каяття, оскільки щире каяття передбачає, окрім визнання факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. 
Натомість, суд встановив, що визнання вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, було вимушеним під тиском вагомих доказів його винуватості, а поведінка під час досудового розслідування, при розгляді провадження в суду, не свідчать про щирий жаль з приводу вчинених дій та їх осуд. У матеріалах кримінального провадження відсутні дані на підтвердження вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 зазначених дій. 
За рекомендаціями, викладеними в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.
З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов до висновку про неможливість визнання каяття обвинуваченого ОСОБА_8 таким, що є щирим у розумінні статті 66 КК України, що виключає в даному випадку можливість визнання щирого каяття обвинуваченого в якості обставини, яка пом`якшує покарання останнього.
Таким чином, обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , судом не встановлено.
Не встановлено судом і обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_8 .
Санкція частини 2 статті 125 КК України передбачає покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин, або виправних робіт на строк до одного року, або пробаційного нагляду на строк до двох років, або обмеження волі на той самий строк.
Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого рішення в цій частині.
Первинним етапом повинна бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду і розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 19 березня 2020 року у справі № 290/932/19 зазначив, що призначення покарання у межах, встановлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, означає, що суд має виходити із санкції тієї статті, за якою кваліфіковано вчинений злочин. У санкції такої статті (частини чи пункту статті) визначається один чи кілька основних видів покарання і, як правило, його межі. Всі санкції статей КК України є альтернативними або відносно визначеними. У них передбачено кілька основних, різних за своєю суворістю покарань. Суд, виходячи з принципу справедливості покарання, має застосувати більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин лише тоді, коли менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження нею нових злочинів.
Відповідно до пункту 71 частини першої статті 51 КК України, до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом може бути застосований такий вид покарання, як пробаційний нагляд.
Пробаційний нагляд, згідно частини першої статті 52 КК України, належить до основного покарання.
Положеннями статті 591 КК України визначено, щ о покарання у виді пробаційного нагляду полягає в обмеженні прав і свобод засудженого, визначених законом і встановлених вироком суду, із застосуванням наглядових та соціально-виховних заходів без ізоляції від суспільства. Суд покладає на засудженого до пробаційного нагляду такі обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Суд може покласти на засудженого до пробаційного нагляду обов`язки: 1) використовувати електронний засіб контролю і нагляду та проживати за вказаною у рішенні суду адресою; 2) дотримуватися встановлених судом вимог щодо вчинення певних дій, обмеження спілкування, пересування та проведення дозвілля; 3) працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано посаду (роботу); 4) виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою; 5) пройти курс лікування від наркотичної, алкогольної залежності, розладів психіки та поведінки внаслідок вживання психоактивних речовин або захворювання, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб. Обов`язок використовувати електронний засіб контролю і нагляду встановлюється судом на строк від одного місяця до одного року. Пробаційний нагляд призначається на строк від одного до п`яти років. Пробаційний нагляд не призначається особам, які під час відбування цього виду покарання вчинили кримінальне правопорушення.
З урахуванням вищенаведеного, суд, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують його вину покарання, вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 (один) рік, з покладенням на нього на підставі п.п.1, 2, 3 ч.2, п.4 ч.3 ст.59-1 КК України, наступних обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Більш м`яке покарання у виді штрафу, громадських робіт, виправних робіт, на переконання суду, не можуть бути застосовані з огляду на встановлені у цьому кримінальному провадженні обставини, не будуть відповідати загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості й індивідуалізації покарання та не сприятимуть виправленню засудженого і запобіганню вчиненню ним нових правопорушень.
При ухваленні даного вироку, суд, серед іншого врахував, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. 
Вимога додержувати справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, які згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.
Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення).
Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява №10249/03) (рішення Конституційного Суду від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011).
Визначений захід примусу, на переконання суду, відповідає вимогам справедливості при призначенні покарання і відображає співмірність злочину та кари, та здатний внести корективи в соціально-психологічні властивості ОСОБА_8 , нейтралізувати негативні настанови та змусити його додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність.
Визначене судом покарання відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
За пунктом 2 частини четвертої статті 374 КПК України, в разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку, з-поміж іншого, зазначається початок строку відбування покарання.
Відповідно до частини першої статті 492 КВК України, строк покарання у виді пробаційного нагляду обчислюється з дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації.
З урахуванням цього, строк покарання у виді пробаційного нагляду необхідно обчислювати з дня постановки ОСОБА_8 на облік уповноваженим органом з питань пробації.
Речові докази в даному кримінальному провадженні не вилучалися.
Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.
Витрати на залучення експерта відсутні.
Розглянувши поданий цивільний позов, дослідивши надані докази на його обґрунтування та підтвердження, з`ясувавши позицію сторін, суд вважає, що цивільний позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав: 
Відповідно до статті 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Згідно статті 1202 цього ж Кодексу, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед. 
За частиною 1 статті 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Частиною 1 статті 1166 ЦК України регламентовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
При цьому, згідно пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
За роз`ясненнями, які викладені в підпункті «в» пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість.
Як вбачається із цивільного позову, ОСОБА_9 просить суд стягнути з ОСОБА_8 шкоду завдану ушкодженням здоров`я у сумі 37617грн.00коп., до якої включив медичну послугу (турбінопластику (вапоризацію носових раковин); септопластику; консультацію анестезіолога; інгаляційну анестезію до 60 хвилин; стаціонарне перебування (перша доба), згідно Плану хірургічного лікування, виданого 14.11.2025 року лікарем ЛОР Медичного центру «Альтамедика» ОСОБА_21 у загальному розмірі 32350грн.00коп., яку фактично не отримав та її не оплатив.
З урахуванням цього, судом встановлено, що ОСОБА_9 фактично поніс витрати на своє лікування лише на суму 5267грн.00коп., яка підтверджена документально та підлягає стягненню на його користь з ОСОБА_8 . 
Відповідно до статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Згідно положень частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в заявах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, суд визначає розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Як роз`яснено в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.
Як роз`яснено в пунктах 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами від 25.05.2001р. та від 27.02.2009р.), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Суд погоджується з тим, що потерпілому ОСОБА_9 дійсно спричинено моральну шкоду в результаті протиправних дій обвинуваченого, який зазнав больових та душевних страждань, пов`язаних з нанесенням тілесних ушкоджень, що призвело до змін в його житті.
За таких обставин, суд визначає розмір шкоди з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала потерпіла сторона, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), стану її здоров`я, тяжкості вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та з урахуванням інших обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за необхідне позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задовольнити в сумі 15000грн.00коп.
Відповідно до частин 1, 2 статті 374 КПК України, вирок суду складається зокрема зі вступної частини, у якій зазначаються дата та місце його ухвалення.
Згідно роз`яснень викладених в узагальнені Верховного Суду України від 01.08.2004 року «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення», суди повинні керуватися положенням про те, що датою постановлення вироку є день його підписання складом суду, незалежно від тривалості часу, протягом якого відбувалася нарада суддів, а місцем його постановлення – місто чи інший населений пункт, де це фактично мало місце.
Оскільки днем підписання вироку є 06 березня 2026 року, то датою його постановлення є саме цей день.
Відповідно до положень частини 15 статті 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитись проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.
Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначити йому покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 (один) рік.
На підставі п.п.1, 2, 3 ч.2, п.4 ч.3 ст.59-1 КК України, покласти на ОСОБА_8 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Строк покарання у виді пробаційного нагляду обчислювати з дня постановки ОСОБА_8 на облік уповноваженим органом з питань пробації.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди – 5267грн.00коп.
Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди – 15000грн.00коп.
Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Роз`яснити засудженому, що він має право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження. 
Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженому та прокурору.
Суддя