ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
	Справа № 636/7545/25  Провадження№ 2/636/957/26	

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 лютого 2026 року Чугуївський міський суд Харківської області у складі: головуючого – судді Гніздилова Ю. М., за участю секретаря судового засідання – Селевко Т.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуїв цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Великобурлуцької селищної ради Куп`янського району Харківської області, про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини,
встановив:
ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Оскільки Великобурлуцька селищна територіальна громада Куп`янського району Харківської області, у підпорядкуванні та на території якої знаходиться с. Садовод, віднесена до переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), тому отримати документи встановленої форми про смерть для державної реєстрації смерті ОСОБА_3 не представилось можливим. Тому, 01 серпня 2023 року рішенням Чугуївського міського суду Харківської області був встановлений факт смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Дудніківка, Балакліївського району, Харківської області, громадянина України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Садовод, Куп`янського району, Харківської області
Позивач звернулась до Великобурлуцької державної нотаріальної контори Харківської області для оформлення спадщини. На її звернення було надано лист роз`яснення про оформлення спадщини № 569/02-14 від 02 вересня 2025 року, в якому було зазначено, щодо оформлення спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , що постійно проживав та був зареєстрований у АДРЕСА_1 , Великобурлуцька державна нотаріальна контора Харківської області роз`яснює наступне: видати ОСОБА_1 свідоцтво на право власності на спадщину на ? (одну другу) частину квартири АДРЕСА_2 , неможливо, оскільки разом зі спадкоємцем на день смерті, окрім дружини, був зареєстрований син, ОСОБА_2 , який, згідно ст.. 1268 ЦК України, вважається прийнявши спадщину. 
У зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 може отримати свідоцтво про право на спадщину на (одну другу) частку вказаного спадкового майна. На даний момент, позивач позбавлений можливості отримати передбачену законом спадщину, яка залишилася після смерті чоловіка у зв`язку з тим, що її син, ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 , тому він вважаються таким, що прийняв спадщину після смерті батька. Встановлення факту не проживання сина позивача, ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ., на день смерті ОСОБА_3 має для неї юридичне значення, оскільки необхідне для реалізації її законного права оформлення спадщини, що залишилась після смерті чоловіка.
В судове засідання позивач не з`явився, надавши до суду заяву, в якій просив вимоги, викладені в заяві, задовольнити, а справу розглянути за його відсутності.
Представник Великобурлуцької селищної ради Куп`янського району Харківської області в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про дату та час розгляду справи. 
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій позов визнав не заперечував проти його задоволення.
Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
23 лютого 1974 року Вишнівською сільською радою Балакліївського району Харківської області було зареєстровано шлюб між позивачем ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , про що зроблений актовий запис № 3 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ). Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ). 
Позивач ОСОБА_1 з чоловіком ОСОБА_3 мали у приватній спільній сумісній власності квартиру АДРЕСА_2 , де і були зареєстровані та мешкали разом з сином ОСОБА_2 . Син позивача, ОСОБА_2 у 2018 році виїхав на постійне місце проживання у Калінінградську область РФ, мешкає там до теперішнього часу та був зареєстрований за наступними адресами:- з 10 травня 2018 року по 26 червня 2020 року – АДРЕСА_3 ;- з 26 червня 2020 року по 10 липня 2023 року - АДРЕСА_4 ;- з 10 липня 2023 року по теперішній час - АДРЕСА_5 . 03 жовтня 2019 року ОСОБА_2 отримав громадянство РФ та паспорт № НОМЕР_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 , видане Великобурлуцька селищна рада Куп`янського району Харківської області 04 вересня 2023 року, актовий запис № 80). 
Оскільки Великобурлуцька селищна територіальна громада Куп`янського району Харківської області, у підпорядкуванні та на території якої знаходиться с. Садовод, віднесена до переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), тому отримати документи встановленої форми про смерть для державної реєстрації смерті ОСОБА_3 не представилось можливим. Тому, 01 серпня 2023 року рішенням Чугуївського міського суду Харківської області був встановлений факт смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Дудніківка, Балакліївського району, Харківської області, громадянина України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Садовод, Куп`янського району, Харківської області.
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої входить частина квартири АДРЕСА_2 . Спадкоємцями першої черги після померлого ОСОБА_3 є:- ОСОБА_1 (позивач), ІНФОРМАЦІЯ_4 , дружина померлого (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 );- ОСОБА_2 (відповідач), ІНФОРМАЦІЯ_5 , син померлого (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ). Заповіт ОСОБА_3 не складав. 
Після смерті батька, син померлого, ОСОБА_2 , у встановлений законом шестимісячний термін не звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, оскільки на той час вже більше чотирьох років постійно проживав в РФ і жодного разу за весь цей час не приїжджав в Україну. 
У рф він має свою сім`ю, власне житло, постійну роботу, тому в майбутньому не планує повертатись в Україну і на спадкове майно не претендує. 29 липня 2025 року відповідачем ОСОБА_2 була оформлена заява, якою він підтвердив, що йому відомо про відкриття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_3 . 
Також, відповідач зазначив, що разом з батьком на момент його смерті не проживав, в управління спадковим майном не вступав, спадок не прийняв та не заперечує проти отримання свідоцтва на спадщину ОСОБА_1 . 
Зазначена заява засвідчена нотаріусом радянського нотаріального округу Калінінградської області Ферафонтовою А.І., реєстраційний номер 39/49-н/39 2025-3-146. На день смерті ОСОБА_3 позивач була зареєстрована за адресою: квартира АДРЕСА_2 , тому позивач вважається такою, що прийняла спадщину.
Фактично на день смерті чоловіка в зазначеній квартирі була зареєстрована і проживала вона разом з чоловіком, цей факт підтверджується довідкою Катеринівского старостинського округу Куп`янського району Харківської області № 51/2-А від 05 липня 2025 року. Також актом № 32 від 05 серпня 2025 року обстеження матеріально-побутових умов домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 з`ясовано, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований за вказаною адресою, тривалий час не проживає за даною адресою. 
Довідкою Катеринівского старостинського округу Куп`янського району Харківської області № 238/2-А від 05 серпня 2025 року підтверджується факт тривалого не проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позивач звернулась до Великобурлуцької державної нотаріальної контори Харківської області для оформлення спадщини. На її звернення було надано лист роз`яснення про оформлення спадщини № 569/02-14 від 02 вересня 2025 року, в якому було зазначено, щодо оформлення спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , що постійно проживав та був зареєстрований у АДРЕСА_1 , Великобурлуцька державна нотаріальна контора Харківської області роз`яснює наступне: видати ОСОБА_1 свідоцтво на право власності на спадщину на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , неможливо, оскільки разом зі спадкоємцем на день смерті, окрім дружини, був зареєстрований син, ОСОБА_2 , який, згідно ст.. 1268 ЦК України, вважається прийнявши спадщину.
У зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 може отримати свідоцтво про право на спадщину на ? (одну другу) частку вказаного спадкового майна. На даний момент, позивач позбавлена можливості отримати передбачену законом спадщину, яка залишилася після смерті чоловіка у зв`язку з тим, що її син, ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 , тому він вважаються таким, що прийняв спадщину після смерті батька. Встановлення факту не проживання сина позивача, ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ., на день смерті ОСОБА_3 має для неї юридичне значення, оскільки необхідне для реалізації її законного права оформлення спадщини, що залишилась після смерті чоловіка.
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з положеннями ч. 1 ст.16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частиною 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Відповідно до ст. 318 ЦПК України, у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить встановити та з якою метою. Мета встановлення факту - це ті наслідки, настання яких бажав би заявник.
Положеннями абзацу 1 ч. 2 ст.З СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є зокрема, законність, рівність всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Нормами ст.ст.1216-1218 ЦК України, встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке може здійснюватися за заповітом або за законом.
Відповідно до ст.ст.1220-1221,1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
За змістом ч.1 ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця.
Саме спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.
Статтею 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Враховуючи те, що до складу спадщини входить нерухоме майно, виконуючи свій обов`язок визначений ст. 1297 ЦК України, відповідно до якої, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Відповідно до частин 2 та 3 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Як роз`яснив Конституційний Суд України в п. 6 рішення від 03.06.1999 року № 5-рп/99 в справі № 1-8/99 про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї", окрім членів сімей взагалі (чоловік або дружина, прямі родичі по низхідній і висхідній лініях - діти і батьки), до членів сімей також відносяться особи, які перебувають на утриманні або проживають із суб`єктами права (інші особи, що постійно мешкають з ними та ведуть спільне господарство, зокрема, не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки тощо). Обов`язковою умовою визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення із суб`єктом спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї.
Згідно з положеннями ст.ст.1268-1270 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається.
Відповідно до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, п. 4.4 факт проживання спадкоємців однією сім`єю зі спадкодавцем підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили.
Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», зазначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини, і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також: інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.
Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення від 31березня 1995року № 5 в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Відповідно до ч. 2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
За змістом абзацу першого п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7від 30травня 2008 року якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.
Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
При цьому, суд звертає увагу на те, що відсутність реєстрації місця проживання заявника за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що вона не проживала зі спадкодавцем.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Тобто у даній частині ст. 315 ЦПК України, ідеться про умови, за яких можливе встановлення інших юридичних фактів, крім тих, які перераховані у ч. 1 ст. 315 ЦПК. До таких умов віднесено: 1) встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; 2) якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. 
Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 (із змінами та доповненнями), суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. 
Положеннями ч.ч.1, 6 ст.29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. 
Згідно з вимогами ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, а місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.23 Постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», будь-яка особа, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. 
Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що сама по собі реєстрація місця проживання разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч.2 ст.1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини. 
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд при ухваленні Постанови від 27.02.2019 у справі №471/601/17. Відповідно до п. 2. постанови №7 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.
Так, Верховний Суд в постанові від 10 січня 2019 року у справі №484/747/17 зазначив, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч. 3 ст. 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. За змістом ст. 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Тому ВС погодився, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем.
У судовому порядку можуть бути встановлені також факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення (п.1 Постанови ВСУ № 5 від 31.03.95).
Таким чином, судом встановлено, що позивач має законне право на успадкування спадкового майна як спадкоємиця померлого, що проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки надані ним докази є належними та допустимими з точки зору закону.
Встановлення вказаного факту дає право позивачу оформити спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 19, 81, 258, 259, 263 – 265, 268, 293, 294, 315, 319, 352, 354, 355, п. 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд
ухвалив:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Великобурлуцької селищної ради Куп`янського району Харківської області, про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини - задовольнити.
Встановити юридичний факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не проживав із спадкодавцем - ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, частини квартири АДРЕСА_2 .
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 таким, що не прийняв спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Чугуївський міський суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя           Ю. М. Гніздилов