П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2026 року м. Київ

Справа №752/11408/25
Провадження: № 22-ц/824/2839/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддівВерланова С. М.,Нежури В.А., 

розглянувши в порядку письмового провадженняапеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Данілової Т. М.,
у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з житлово-комунальних послуг,
в с т а н о в и в:

В травні 2025 року КП ВО Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що відповідачі, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживають за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачами послуг з централізованого опалення та гарячої води, які постачає КП «Київтеплоенерго». Відповідачі своєчасно не сплачували за спожиті послуги, в результаті чого утворилась заборгованість. За таких підстав, підприємство просить стягнути з відповідачів суму заборгованості у розмірі 69 574,90 грн, а також 3 028 грн судового збору.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 10 471,33 грн., інфляційна складова боргу у розмірі 1 704,72 грн. та три відсотки річних у розмірі 419,73 грн., за спожиті з 01.11.2021 року послуги з постачання теплової енергії в розмірі 36 457,85 грн., інфляційна складова боргу у розмірі 4 094,54 грн., три відсотка річних у розмірі 964,01 грн., пеня у розмірі 549,10 грн., за спожиті послуги з постачання гарячої води за період з 01.11.2021 року у розмірі 10 549,85 грн., інфляційна складова боргу у розмірі 61 215,15 грн., три відсотка річних у розмірі 1 281,08 грн. та пеня у розмірі 166,90 грн., з плати за абоненське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1295,55 грн., з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 1 405,09 грн.
Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні докази його повідомлення про розгляд справи та направлення йому копії позовної заяви з доданими до неї документами.
Крім того, на його переконання, позивачем при здійсненні розрахунку заборгованості не враховано здійснені ним оплати за житлово-комунальні послуги, що призвело до безпідставного завищення суми позовних вимог. Також вказує, що у квартирі встановлено засіб обліку, який своєчасно пройшов повірку, що підтверджується свідоцтвом про повірку від 10 червня 2025 року, згідно з яким лічильник визнано таким, що успішно пройшов повірку представником КП «Київтеплоенерго». У зв`язку з цим, на думку скаржника, у позивача виник обов`язок здійснити перерахунок нарахувань з урахуванням переданих та отриманих ним фактичних показників лічильника станом на 13 червня 2025 року.
Окрім зазначеного, вважає, що позивач має право нараховувати заборгованість лише в межах строку позовної давності, а саме починаючи з 02 квітня 2020 року (дата запровадження карантину), тоді як заборгованість, що виникла до цієї дати, не підлягає стягненню.
Також стверджує, що обставини пандемії COVID-19 та запровадження воєнного стану не можуть розцінюватися як обставини непереборної сили для позивача, оскільки в зазначений період останній продовжував звертатися до суду з іншими позовами. Отже, на його думку, позивач втратив право посилатися на вказані обставини як на підставу для поновлення строків або обґрунтування правомірності нарахувань.
Крім того, зазначає, що загальна сума коштів, сплачених ним на користь позивача, перевищує суму фактичних нарахувань, що, на його переконання, свідчить про відсутність заборгованості.
У зв`язку з викладеним також просив вирішити питання про розподіл судових витрат та покласти на позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 16 000 грн.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 26 вересня 2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Від позивача відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги, відповідно до якого КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги заборгованості за послуги, спожиті до 01 травня 2018 року.
Починаючи з 01 травня 2018 року КП «Київтеплоенерго» є виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води.
Відповідачі, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживають за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачами послуг з централізованого опалення та гарячої води, які постачає КП «Київтеплоенерго».
Згідно з наданим позивачем розрахунком, за відповідачами обліковується заборгованість:
за період з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року за послуги з централізованого постачання гарячої води - 10 471,33 грн, інфляційні втрати - 1 704,72 грн, три відсотки річних - 419,73 грн;
за період з 01 листопада 2021 року за послуги з постачання теплової енергії - 36 457,85 грн, інфляційні втрати - 4 094,54 грн, три відсотки річних - 964,01 грн, пеня - 549,10 грн;
за період з 01 листопада 2021 року за послуги з постачання гарячої води - 10 549,85 грн, інфляційні втрати - 61 215,15 грн, три відсотки річних - 1 281,08 грн, пеня - 166,90 грн;
плата за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії - 1 295,55 грн;
плата за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води - 1 405,09 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли грошові зобов`язання щодо оплати житлово-комунальних послуг, які відповідачі належним чином не виконали.
Суд зазначив, що відповідачі є споживачами послуг, які надає КП «Київтеплоенерго», фактично користувалися такими послугами, однак своєчасно та в повному обсязі їх не оплачували, внаслідок чого утворилася заборгованість.
Посилаючись на положення статей 509, 525, 526, 530, 610, 625 ЦК України, статті 162 ЖК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил надання послуг, затверджених постановою КМУ № 630, суд дійшов висновку, що обов`язок з оплати спожитих послуг покладається на споживача незалежно від факту укладення письмового договору.
Суд визнав наданий позивачем розрахунок заборгованості належним та допустимим доказом, який відповідачами не спростований, доказів повної оплати заборгованості матеріали справи не містять.
З огляду на встановлені обставини та відсутність заперечень відповідачів, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та задовольнив позов у повному обсязі, а також стягнув із відповідачів судовий збір відповідно до статті 141 ЦПК України.
Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Встановлено, що відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, виконавцем послуг за якими є позивач.
Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, чинної на час виникнення спірних правовідносин (далі - Правила).
Вказані Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.
Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який набрав чинності з 10 грудня 2017 року, визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Правилами надання послуг з централізованого опалення встановлено, що централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.
Згідно з ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі несвоєчасної сплати платежів за споживання теплової енергії споживач сплачує пеню за встановленими законодавством або договором розмірами. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.
Частиною 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлені обов`язки індивідуального споживача, зокрема оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до п. 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.
Згідно з ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Положеннями ч. 2 ст. 642 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Наявність правовідносин між сторонами за договорами теплопостачання, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого теплопостачання, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.
Відповідно до п. 11 вищезазначених Правил у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.
Пунктом 20 Правил встановлено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.
Пунктом 21 Правил визначено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Установивши, що КП «Київтеплоенерго» є виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є особами, які проживають у зазначеному житловому приміщенні та споживають відповідні житлово-комунальні послуги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про виникнення у них обов`язку з оплати наданих послуг.
Матеріалами справи підтверджено, що позивачем на обґрунтування заявлених вимог разом із позовною заявою подано детальний розрахунок заборгованості за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року, а також за послуги з постачання теплової енергії та гарячої води з 01 листопада 2021 року, із зазначенням сум нарахувань, здійснених оплат, залишку заборгованості, плати за абонентське обслуговування, а також розрахунок інфляційних втрат, трьох відсотків річних та пені.
З наданого розрахунку вбачається, що у зв`язку з несвоєчасною та неповною оплатою спожитих послуг за відповідачами утворилася заборгованість, яка складається з основного боргу за послуги з централізованого опалення (теплової енергії) та гарячого водопостачання, плати за абонентське обслуговування, а також нарахованих відповідно до вимог статті 625 ЦК України інфляційних втрат, трьох відсотків річних та пені.
Доказів, які б свідчили про повне погашення заборгованості або про неправильність здійсненого позивачем розрахунку, матеріали справи не містять, а відповідачами до суду першої інстанції подано не було.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що між сторонами виникли грошові зобов`язання, які відповідачами належним чином не виконані, що відповідно до статей 526, 610, 612 ЦК України є порушенням зобов`язання.
Відповідно до статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Правова позиція про застосування частини другої статті 625 ЦК України до правовідносин з оплати житлово-комунальних послуг, у тому числі за відсутності оформлених договірних відносин, викладена у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17.
Разом з тим, на період дії воєнного стану законодавцем запроваджено спеціальне правове регулювання відповідальності споживачів за несвоєчасну оплату житлово-комунальних послуг.
Постановою Кабінету Міністрів України № 206 від 05 березня 2022 року (у редакції, чинній до 30 грудня 2023 року) встановлено заборону на нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань і трьох відсотків річних, нарахованих на заборгованість населення за житлово-комунальні послуги, до припинення чи скасування воєнного стану.
Зазначена постанова застосовується з 24 лютого 2022 року, а тому у період з 24.02.2022 по 29.12.2023 включно на території м. Києва діяла нормативно встановлена заборона на нарахування та стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та пені.
Водночас з 30 грудня 2023 року, після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 1405, відповідна заборона поширюється виключно на територіальні громади, розташовані на територіях можливих або активних бойових дій чи тимчасово окупованих територіях.
Оскільки місто Київ не включене до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або які є тимчасово окупованими, обмеження, встановлені пунктом 1 постанови КМУ № 206 у редакції після 30.12.2023, на спірні правовідносини не поширюються.
Отже, нарахування позивачем інфляційних втрат, трьох відсотків річних та пені:
- за період з 24 лютого 2022 року по 29 грудня 2023 року є неправомірним;
- за період після 30 грудня 2023 року відповідає вимогам частини другої статті 625 ЦК України.
Як убачається з поданого позивачем розрахунку, нарахування інфляційних втрат, трьох відсотків річних та пені здійснено ним починаючи з 01 січня 2024 року, тобто після припинення дії встановленої постановою Кабінету Міністрів України № 206 загальної заборони щодо їх нарахування на території м. Києва.
За таких обставин здійснене позивачем нарахування відповідних сум за період з 01 січня 2024 року є правомірним та таким, що відповідає вимогам частини другої статті 625 ЦК України, а відтак вимоги про їх стягнення підлягають задоволенню в межах перевіреного судом розрахунку.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів відмічає про таке.
Щодо доводів про неналежне повідомлення
З матеріалів справи убачається, що судом першої інстанції було створено та направлено відповідачам копію позовної заяви та судові повістки за адресою їх реєстрації та проживання (а. с. 44).
Водночас поштове відправлення повернулося до суду з відміткою оператора поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 45-46).
Відповідно до пунктів 3, 4 частини 8 статті 128 ЦПК України судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову в отриманні або відсутність особи за вказаною адресою.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що у разі повернення поштового відправлення з відміткою «адресат відсутній» чи «адресат відмовився» особа вважається належним чином повідомленою про розгляд справи, а підстав для повторного направлення кореспонденції або відкладення розгляду справи не виникає.
Отже, доводи відповідача про його неналежне повідомлення спростовуються матеріалами справи та нормами процесуального закону.
Поряд із цим, у матеріалах справи міститься довідка про те, що відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося у зв`язку з розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що також відповідає вимогам процесуального закону (а. с. 47).
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем неправильно здійснено розрахунок заборгованості та не враховано здійснені відповідачем платежі, є безпідставними.
Із долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості вбачається, що нарахування здійснювалися помісячно із зазначенням: суми нарахувань, здійснених оплат,
залишку (сальдо) за відповідний період (а. с. 11 - 12).
При цьому розрахунок містить відображення попереднього сальдо, яке переносилося з попередніх періодів, а тому доводи скаржника про те, що окремі платежі не враховано, є помилковим та ґрунтується на довільному тлумаченні бухгалтерських показників.
Колегія суддів звертає увагу на те, що до апеляційної скарги відповідач не надав жодного альтернативного розрахунку, який би свідчив про помилковість визначеного позивачем розміру боргу. 
Більше того, із наданого відповідачем рахунку-повідомлення, виставленого КП ВО Київради «Київтеплоенерго» станом на 01.04.2025 року вбачається, що заборгованість становить суму, тотожну заявленій у позові (позовні вимоги сформовані станом на 31.03.2025 року). Отже, сам документ, на який посилається відповідач, фактично підтверджує правильність розрахунку позивача (а. с. 94).
Долучені ж відповідачем платіжні документи за травень-липень 2025 року (а. с. 94-96) виходять за межі заявлених позовних вимог та періоду, який є предметом розгляду у цій справі. Проте, навіть ці документи не свідчать про зміну суми заборгованості за спірний період.
Відтак, доводи апеляційної скарги про «переплату» або про те, що сума сплачених коштів перевищує нарахування, жодними належними та допустимими доказами не підтверджені.
Посилання скаржника на те, що у квартирі встановлено квартирний лічильник та що останній у червні 2025 року пройшов повірку, не спростовує правомірність нарахувань позивача.
З матеріалів справи убачається, щоакт повірки датований червнем 2025 року, тобто складений поза межами спірного періоду, а тому не впливає на правомірність нарахувань за період до 31.03.2025 року (а. с. 93).
Крім того, сам по собі факт повірки підтверджує лише справність засобу обліку, але не підтверджує факту своєчасного зняття та передачі показань виконавцю послуг.
Відповідно до пункту 11 Правил № 630 (у редакції, чинній до 01.05.2022 року), у разі непередання споживачем показань квартирного засобу обліку виконавець має право здійснювати нарахування згідно з показаннями будинкового засобу обліку або нормативами споживання.
Аналогічні положення містить пункт 31 Правил, затверджених постановою КМУ № 690 від 05.07.2019 року.
Відповідачем не надано жодного доказу того, що у спірний період ним своєчасно знімалися та передавалися показання квартирного засобу обліку позивачу. Немає також й підтверджень подання відповідних заяв чи повідомлень про передачу показників.
Отже, за відсутності доказів передачі показань позивач правомірно здійснював нарахування відповідно до показань будинкового вузла обліку або встановлених нормативів.
Посилання відповідачана обов`язок виконавця контролювати повірку лічильника також не спростовує законності нарахувань, оскільки відсутність повірки або непередання показань фактично унеможливлює здійснення індивідуального розрахунку обсягів споживання.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги зводяться до припущень та суб`єктивної оцінки розрахунку, не підтверджені належними доказами та не спростовують установлених судом першої інстанції обставин.
Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду відповідають фактичним обставинам справи.
У зв`язку з тим, що за наслідками апеляційного перегляду справи підстав для скасування рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року не вбачається, колегія суддів не входить в обговорення порушеного відповідачем питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 липня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура