КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа № 369/19087/23

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3685/2026
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів 
судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,
суддів: Музичко С.Г., Сушко Л.П. 
при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Михальченко Марина Миколаївна про розірвання договору, встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) та повернення земельної ділянки, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 вересня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Янченка А.В.,-

встановив:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із названим позовом.
ОСОБА_1 просила: розірвати договір про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) від 19 жовтня 2021 року; зобов`язати відповідачів повернути позивачу земельну ділянку загальною площею 0, 1700 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3222485901:01:012:5540; стягнути з відповідачів судовий збір.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19 жовтня 2021 року між сторонами укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) строком на 15 років.
Враховуючи, що відповідачі не здійснили жодної оплати за умовами договору та не використовують земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, ОСОБА_1 просила розірвати укладений 19 жовтня 2021 року договір.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 вересня 2025 року названий позов задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , повернути ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0, 1700 га, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , з кадастровим номером 3222485901:01:012:5540.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Стягнутоз ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору з кожного по 536 грн 80 коп.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
У судовому засіданні представник ОСОБА_3 вимоги апеляційної скарги підтримав.
Представник ОСОБА_1 заперечив щодо доводів апеляційної скарги.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлені належним чином.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що вимога ОСОБА_1 про розірвання договору задоволенню не підлягає, оскільки спірний договір втратив свою дію з 21 жовтня 2024 року.
Враховуючи, що договір суперфіцію втратив свою чинність, відтак, у відповідачів відсутні підстави для користування спірною земельною ділянкою.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.
Встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0, 1700 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3222485901:01:012:5540.
19 жовтня 2021 року міжпозивачем та землекористувачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію), який посвідчено та внесено в реєстр за № 169 приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М.
Пунктом 1 визначено мету користування земельною ділянкою: будівництвожитлового будинку та господарських споруд.
Згідно п. 4 договір укладено строком на 15 років.
Відповідачі зобов`язались щомісячно сплачувати  ОСОБА_1  плату у розмірі 1 000 грн 00 коп., не пізніше 20 числа кожного місяця за наступний місяць (п. 6 договору). 
Пунктом 8 та 10 договору визначено, що відповідачі зобов`язуються використовувати земельну ділянку відповідно до цільового призначення, здійснювати будівництво житлового будинку та господарських споруд на земельній ділянці після отримання дозволу на виконання будівельних робіт.
Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначила, що відповідачами всупереч умовам договору не було розпочато жодних будівельних робіт на спірній земельній ділянці. Станом на 14 листопада 2023 року відповідачі не здійснили жодної оплати ОСОБА_1 за 24 календарні місяці.
Позивач неодноразово усно зверталась до відповідачів із вимогами про розірвання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію). 
Враховуючи положення п. 10 договору, яким передбачена заборона розірвання договору в односторонньому порядку, ОСОБА_1 звернулась до суду із названим позовом.
Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).
Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За ч. 1 ст. 413 ЦК України власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту.
Відповідно до ст. 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України.
Частиною 1 статті 416 Цивільного кодексу України передбачено, припинення права користування земельною ділянкою для забудови у разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку права користування; 3) відмови землекористувача від права користування; 4) невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьох років підряд. 
Згідно ч. 2 ст. 416 ЦК України право користування земельною ділянкою для забудови може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.
Судом встановлено, що 19 жовтня 2021 року міжпозивачем та землекористувачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію), який посвідчено та внесено в реєстр за № 169 приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначила, що відповідачами всупереч умовам укладеного договору не було розпочато жодних будівельних робіт на спірній земельній ділянці. Станом на 14 листопада 2023 року відповідачі не здійснили жодної оплати ОСОБА_1 за 24 календарні місяці.
Заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, відповідачами не надано належних доказів на спростування вказаних обставин.
До матеріалів справи не долучено доказів на підтвердження оформлення відповідачами дозвільних документів длязабудови земельної ділянки кадастровий номер 3222485901:01:012:5540. 
Відповідно до результатів пошуку на порталі Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, не виявленожодних документів на право виконання будівельних робіт станом на травень 2024 року по земельній ділянцікадастровий номер 3222485901:01:012:5540.
Згідно п. 11 договору суперфіцію право користування земельною ділянкою для забудови припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку права користування; 3) відмови землекористувача від права користування; 4) невикористання земельної ділянки для забудови протягом трьох років підряд; 5) за згодою сторін.
Враховуючи доведеність того, що відповідачами з 19 жовтня 2021 року не було розпочато будівництва на спірній земельній ділянці та положення укладеного договору суперфіцію, суд першої інстанції обгрунтовано визнав договір таким, що втратив свою чинність з 21 жовтня 2024 року.
Розв`язуючи спір, судом першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні позовної вимоги про розірвання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) від 19 жовтня 2021 року, оскільки вказаний договір втратив свою чинність у зв`язку із невиконанням відповідачами його умов.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для залишення у користуванні відповідачів спірної земельної ділянки за умови, що договір від 19жовтня 2021 року (яким було передано земельну ділянку кадастровий номер 3222485901:01:012:5540) є не чинним на момент розгляду справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що саме ОСОБА_2 був відповідальний за фінансовий розрахунок із ОСОБА_1 за користування земельною ділянкою, колегія суддів відхиляє, оскільки згідно долученої до матеріалів справи копії договору від 19 жовтня 2021 року відповідачі є самостійними учасниками договору (землекористувачами) та разом несуть відповідальність за невиконання взятих на себе зобов`язань.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 через два роки після укладення договору про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) почала звертатись до ОСОБА_1 з метою отримання реквізитів для сплати існуючої заборгованості, колегія суддів оцінює критично, оскільки вказане не спростовує порушення відповідачами умов укладеного договору щодо непроведення жодних будівельних робіт на спірній земельній ділянці протягом трьох років та наявності заборгованості перед позивачем за 24 календарні місяці на момент звернення до суду із позовом.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або неправильне застосування норм процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 10 вересня 2025 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,- 

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 вересня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 16 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов 

Судді: С.Г. Музичко

Л.П. Сушко