ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Пирогова, 29, м. Вінниця, 21018, тел./факс (0432)55-80-00, (0432)55-80-06 E-mail: inbox@vn.arbitr.gov.ua 
___________________________________________________________________________

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"06" лютого 2026 р. Cправа № 916/2181/25  

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро - Новатор" (вул. Желябова, буд.1, офіс 207, м. Одеса, Одеська обл., 65072) 
до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Аквавіка - Т" (вул. Садова, буд. 2, с. Ілляшівка, Гайсинський р-н.,Вінницька обл., 24330) 
про стягнення 243 232,10 грн 

Головуючий суддя Яремчук Ю.О.
Секретар судового засідання Надтока Т.О.
представники сторін не з`явились
В С Т А Н О В И В : 

04.07.2025 за підсудністю з Господарського суду Одеської області до Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро - Новатор" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аквавіка - Т" про стягнення 243 232,10 грн.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 04.07.2025 справу передано для розгляду судді Яремчуку Ю.О.
Ухвалою суду від 07.07.2025 відкрито провадження у справі № 916/2181/25. Визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 04.09.2025.
22.07.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № канц. 01-34/7666/25 від 22.07.2025), який долучений судом до матеріалів справи.
04.09.2025 від позивач надійшла відповідь на відзив (вх. № канц. 01-34/9301/25 від 04.09.2025), яка долучена судом до матеріалів справи.
На визначену дату судом в судове засідання з`явився представник відповідача. 
Представник позивача не з`явився, при цьому від останнього надійшло клопотання (вх. № канц.1646 від 03.09.20250 про відкладення розгляду справи, з огляду необхідність отримання висновку експерта.
Крім того, від представника відповідача надійшло клопотання (вх. № канц. 01-34/9282/25 від 03.09.2025) про призначення у справі експертизи.
За результатами проведеного судового засідання суд дійшов висновку про продовження підготовчого провадження на 30 днів та відкладення розгляду справи, про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.
Поряд з цим, судом визначено про розгляд клопотання представника відповідача про призначення експертизи буде розглядатись в наступному судовому засіданні.
Ухвалою суду від 04.09.2025 повідомлено учасників справи про підготовче судове засідання, що відбудеться 07.10.2025.
06.10.2025 на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про долучення доказів.
На визначену дату судом в судове засідання з`явився представник відповідача.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, при цьому судом враховано клопотання останнього (вх. № канц. 01-34/10767/25 від 07.10.2025), про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника.
В судовому засіданні представником відповідача підтримано раніше подане клопотання про витребування оригіналу акту здачі-прийняття робіт №ОУ-0000004 у позивача. 
За результатами проведеного судового засідання суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання представника позивача про долучення доказів про що винесена протокольна ухвала та задоволено клопотання представника відповідача про витребовування оригіналу документа у позивача.
Клопотання представника відповідача про призначення експертизи буде розглянуто в наступному судовому засіданні.
Ухвалою суду від 07.10.2025 повідомлено учасників справи про підготовче судове засідання, що відбудеться 28.10.2025.
На визначену дату судом в судове засідання з`явився представник відповідача.
В судовому засіданні суд поставив на розгляд клопотання представника позивача (вх.№ канц. 01-34/11620/25 від 28.10.2025) про визнання відсутності необхідності у повторному дослідженні Акту здачі-приймання робіт від 17.07.2023, повторно розглянути клопотання позивача від 06.10.2025 про долучення до матеріалів справи висновку експерта Одеської НДЕКЦ МВС України від 17.09.2025, долучити до матеріалів справи висновок експерта Одеської НДЕКЦ МВС України від 17.09.2025, визнати висновок експерта Одеської НДЕКЦ МВС України від 17.09.2025 належним, допустимим доказом у даній справі.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти його задоволення, обґрунтовуючи відмову тим, що суд надав оцінку клопотанню щодо долучення даного доказу у справі. 
Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання представника позивача від 28.10.2025, про що винесена протокольна ухвала.
Також, суд розглянув клопотання представника відповідача (вх. № канц. 01-34/9282/25 від 03.09.2025) про призначення у справі почеркознавчої експертизи. За результатами розгляду вказаного клопотання суд відмовив в її задоволені, про що винесена протокольна ухвала.
Ухвалою суду від 07.10.2025 суд зобов`язав позивача надати оригінал для огляду в судовому засіданні Акт здачі- приймання робіт № ОУ-0000004. Однак, дана ухвала виконана не була, тому суд повторно витребовує у позивача оригінал для огляду в судовому засіданні Акт здачі - приймання робіт № ОУ-0000004.
Ухвалою суду від 28.10.2025 повідомлено учасників справи про підготовче судове засідання, що відбудеться 13.11.2025. Повторно зобов`язано позивача надати Господарському суду Вінницької області до 13.11.2025 оригінал для огляду в судовому засіданні Акту здачі - приймання робіт № ОУ-0000004.
За результатами проведеного судового засідання 13.11.2025 представником позивача на виконання вимог ухвал надано для огляду в судовому засіданні оригінал Акту від 17.07.2023 який суд оглянув. В судовому засіданні суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду справи по суті на 04.12.2025, про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.
04.12.2025 від ТОВ "Аквавіка-Т" до суду надійшло клопотання (вх. № канц. 01-34/13081/25 від 04.12.2025), про призначення у справі почеркознавчої експертизи, яке долучене судом до матеріалів справи.
Поряд з цим, відповідно до службової записки № 347/2025 від 04.12.2025, у зв`язку з технічною проблемою не було можливості здійснити фіксування судового засідання по справі № 916/2181/25 в режимі відеоконференцзв"язку з використанням підсистеми відеоконференцзв"язку ЄСІТС за допомогою звукозаписуючої техніки, у зв`язку з технічною несправністю підсистеми відеоконференцзв"язку.
Ухвалою суду від 04.12.2025 повідомлено учасників справи про розгляд справи по суті, що відбудеться 19.12.2025.
На визначену дату судом в судове засідання 19.12.2025 представники позивача та відповідача не з`явились, про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлені ухвалою суду від 04.12.2025.
Поряд з цим, суд зазначає, що від представника позивача надійшло клопотання (вх. № канц. 01-34/13623/25 від 18.12.2025) про відкладення розгляду справи на іншу дату.
За результатами проведеного судового засідання суд дійшов висновку про відкладення судового розгляду справи по суті, з огляду на задоволення клопотання представника позивача, про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.
Ухвалою суду від 19.12.2025 повідомлено учасників справи про розгляд справи по суті, що відбудеться 29.01.2026.
29.01.2026 в судове засідання з`явились представники сторін. В сдовому засіданні розглянуто клопотання представника відповідача від 04.12.2025 про призначення почеркознавої експертизи яке судом відмовлено (протокольна ухвала). 
В судовому засіданні від 29.01.2026 суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення. Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено до 06.02.2026.
Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань з оплати виконаних позивачем робіт з передачі та шефмонтажних робіт зі встановлення системи краплинного зрощення, що виконується за робочим проектом «Система краплинного зрощення на загальній площі 37 га для ТОВ «Аквавіка -Т» Гайсинського району Вінницької області.
Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що ним, на відміну від позивача, виконано всі зобов`язання за договором та Додатком № 5. Зокрема, відповідно до умов пп. 3 п. 3.1.1. Додатку № 5 сплачено 50% від суми договору. Стосовно залишку оплати, відповідач зауважує, що додатком № 5 обов`язок остаточної оплати визначений протягом трьох банківських днів з моменту підписання акту виконаних робіт. Так позивачем долучено до матеріалів справи акт виконаних робіт № ОУ-0000004, при цьому відповідачем стверджується, що даний акт ним не підписувся через наявність недоліків робіт, які позивач не усунув, а наявний підпис в акті не належить відповідачу, дані доводи було викладено у відзиві на позовну заяву.
У відповіді на відзив позивачем заперечуються доводи відповідача з приводу недоліків щодо виконання робіт, оскільки відповідачем не надано жодного доказу щодо наявності недоліків, щодо того, що акт не містить підпису відповідача заперечує, та зазначає про те, що акт здачі - прийняття робіт був підписаний в офісі у присутності головного бухгалтера ТОВ «Аквавіка-Т».
Із наявних доказів в матеріалах справи судом встановлено наступне: 02.02.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро - Новатор" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Аквавіка - Т" було укладено договір поставки № 02022023-1.
Відповідно до умов якого Постачальник зобов`язується передати Замовнику товар (кількість, ціна реалізації та загальна сума зазначенні в видаткових накладних до даного договору) окремими партіями, а Замовник зобов`язується прийняти і оплатити цей Товар на умовах даного Договору (п.1.1. договору).
Відповідно до п. 5.1. договору Замовник зобов`язується сплатити повну вартість товару.
Згідно із п. 5.2. договору вартість товару визначена в гривнях і включає в себе ПДВ за ставкою 20%.
Пунктом 5.4. договору зазначено, що у разі порушення строків оплати товару Покупцем, Постачальник має право в односторонньому порядку змінити умови розрахунку за неоплачену частину товару та збільшити її вартість, направивши Покупцеві відповідне повідомлення.
Відповідно п. 7.3. договору при порушенні Покупцем строків оплати товару Покупець сплачує Постачальнику пеню від суми простроченого платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення платежу. І окрім того, при простроченні оплати товару тривалістю більш ніж 30 (тридцять) календарних днів Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику штраф за кожний місяць несплати в розмірі 4 (чотирьох) відсотків від несплаченої в установлений строк вартості товару.
Згідно п. 7.4. договору при порушенні Покупцем строків оплати товару Постачальник має право:
а) стягнути з Покупця суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, і нарахуванням 35 (тридцять) процентів річних від простроченої суми;
б) не виконувати прийняті замовлення (заявки) Покупця (затримати виконання), призупинення відвантаження, і доставку товару на строк погашення заборгованості Покупцем. В цьому випадку Постачальник звільняється від відповідальності, передбаченої п. 7.1 Договору;
в) відмовитися від продовження договірних відносин (від Договору) і повернути Покупцю раніше сплачені ним суми передплати (не зараховані в рахунок погашення зобов`язань Покупця, включаючи санкції).
Згідно п. 7.7. Договору всі суперечки і непорозуміння, які виникають за цим Договором, сторони вирішують шляхом переговорів, а в разі недосягнення згоди - в господарському суді м. Одеса.
Відповідно п. 12.2. Договору даний Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до його повного виконання.
В подальшому 03.04.2023 між ТОВ «Агро-Новатор» (Постачальник) та ТОВ «Аквавіка-Т» (Покупець) був складений Додаток № 5 до договору поставки № 02022023-1 від 02.02.2023, в якому Сторони погодили найменування, кількість, вартість та інші характеристики Робіт, а саме шефмонтажні роботи зі встановлення системи краплинного зрошення, що виконуються за Робочим проектом «Система краплинного зрошення на загальній площі 37 га для ТОВ «Аквавіка-Т» Гайсинського району Вінницької області. Вартістю 4 810,00 - Євро.
Загальна вартість Робіт за п. 2 цього Додатка складає 191 438,00 грн. 00 коп. (Сто дев`яносто одна тисяча чотириста тридцять вісім гривень 00 коп.), у т.ч. ПДВ 20% - 31 906,66 грн, грошовий еквівалент вартості робіт у Євро складає 4 810,00 євро.
Згідно п. 3 цього Додатку умови оплати:
3.1.1. Передоплата: 50% загальної вартості Робіт, зазначеної в п. 2 цього Додатку, - протягом 3 (трьох) банківських днів з дати отримання від постачальника рахунку на оплату.
3.1.2. Оплата 50% загальної вартості Робіт, зазначеної в п. 2 цього Додатку, - протягом 3 (трьох) банківських днів з дати підписання представником Покупця Акту приймання-передачі виконаних робіт.
Відповідно до погоджених умов Додатку Виконавець зобов`язується виконати шефмонтажні роботи, які включають в себе: внесення проекту в натурі (прив`язка); шефмонтаж системи крапельного зрощення - зрошувальна мережа, магістральні, розподільні, трубопроводи (з`єднання муфт, трійників, відводів); монтаж основних вузлів (головний вузол, підключення до насосу, фільтра, вузла внесення добрив, гідрантів-вузли розподілу води; влаштування опор і кріплень трубопроводів насосної станції, влаштування отворів під старт - конектори крапельної лінії, пусконалагоджувальні роботи, перевірка роботи системи краплинного зрощення; інструктування оператора системи крапельного зрошення. А також Виконавець зобов`язується виконати всі інші роботи, передбачені проектом (крім тих робіт, що зазначені в п. 6 цього Додатку та виконуються Замовником, включаючи можливі роботи, які не зазначені певним чином в проекті, але необхідні для належного будівництва системи краплинного зрощення та нормальної її експлуатації (п.4 Додатку).
17.07.2023 між представниками відповідача ТОВ "Аквавіка-Т" з одного боку, та представником позивача ТОВ "Агро-Новатор" з іншого боку, був складений АКТ № ОУ-0000004 здачі-прийняття робіт (надання послуг) про те, що позивачем були проведені такі роботи (надані такі послуги) по рахунку № 377 від 06.04.2023, а саме "Шеф-монтажні роботи" на загальну вартість робіт (послуг) з ПДВ 191 438,00 грн. 
Відповідач виконав частково свої зобов`язання за Договором, сплативши за надані Позивачем послуги суму у розмірі 95 719,00 грн (50 %) замість 191 438,00 грн.
З метою досудового врегулювання спору позивач направив відповідачу претензію вих. № 24/04-1 від 24.04.2025, в якій вказав на порушення відповідачем умов договору, вказав суму заборгованості та розмір штрафних санкцій за прострочення оплати.
Як слідує з матеріалів справи, претензію відповідач отримав електронною поштою 24.04.2025 року, що підтверджується скріншотом з сайту «nouiTa@ukr.net», а також особисто кур`єром Укрпошти 09.05.2025, що підтверджується описом та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 09.05.2025, та яка залишена без задоволення, що спонукало позивача звернутись із позовом до суду.
Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.
За ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України).
У відповідності до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
За вимогами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.
За ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
За ст. 906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом. Збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням договору про безоплатне надання послуг, підлягають відшкодуванню виконавцем у розмірі, що не перевищує двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо інший розмір відповідальності виконавця не встановлений договором.
Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За ч.ч. 1, 2 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Згідно з ч.2 ст. 570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Відповідно до ст.ст. 546, 549 ЦК України виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Водночас вимогами п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов`язання є сплата неустойки, а в силу вимог ч.2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.
У відповідності до ч.1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з вимогами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt). Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.01.2022 у справі №917/996/20).
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як слідує із матеріалів справи, предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за виконані роботи згідно договору поставки №02022023-1 від 07.04.2022 та Додатку № 5 від 03.04.2023 до основного договору.
Як встановлено судом, за договором поставки № 02022023-1 від 02.02.20213 Постачальнику ТОВ «Агро-Новатор» зобов`язався передати ТОВ «Аквавіка-Т» товар (кількість призначення, ціна реалізації та загальна сума зазначені в видаткових накладних до даного договору) окремими партіями, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити цей товар на умовах даного договору.
Поряд з цим, як уже установлено судом 03.04.2023 між ТОВ «Агро-Новатор» (Постачальник) та ТОВ «Аквавіка-Т» (Покупець) був складений Додаток № 5 до договору поставки № 02022023-1 від 02.02.2023, в якому Сторони погодили найменування, кількість, вартість та інші характеристики Робіт.
Загальна вартість Робіт за п. 2 цього Додатка складає 191 438,00 грн. у т.ч. ПДВ 20% - 31 906,66 грн.
Згідно п. 3 цього Додатку умови оплати: 3.1.1.Передоплата: 50% загальної вартості Робіт, зазначеної в п. 2 цього Додатку, - протягом 3 (трьох) банківських днів з дати отримання від постачальника рахунку на оплату; 3.1.2. Оплата 50% загальної вартості Робіт, зазначеної в п. 2 цього Додатку, - протягом 3 (трьох) банківських днів з дати підписання представником Покупця Акту приймання-передачі виконаних робіт.
З наявних доказів в матеріалах справи слідує, що відповідач оплатив частково вартість робіт в розмірі 95 719,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями № 197 від 07.04.2023 та № 5087 від 11.04.2025.
17.07.2023 між представниками відповідача ТОВ "Аквавіка-Т" з одного боку, та представником позивача ТОВ "Агро-Новатор" з іншого боку, був складений Акт № ОУ-0000004 здачі-прийняття робіт (надання послуг) про те, що позивачем були проведені такі роботи (надані такі послуги) по рахунку № 377 від 06.04.2023, а саме "Шеф-монтажні роботи" на загальну вартість робіт (послуг) з ПДВ 191 438,00 грн.
Поряд з цим, відповідачем не здійснено повної оплати погодженої Додатком № 5 від 03.04.2023 з огляду недоліки у проведених позивачем роботах та за доводами останнього внаслідок чого уповноваженим представником відповідача акт здачі приймання робіт не підписувався.
Проаналізувавши наявні матеріали справи, враховуючи вище встановлені судом обставини, ступінь виконання зобов`язань, умови і мету укладеного і частково виконаного господарського договору, господарський суд зазначає, що оскільки договірні зобов`язання у даних спірних правовідносинах є змішаним, зобов`язаннями відповідача за яким є пов`язані між собою передачі товару та здійснення "Шеф-монтажних робіт".
Так, судом встановлено, що з метою отримання залишку оплати після виконання робіт позивач звернувся до відповідача з претензією № 24/04-01 від 24.04.2025, з вимогою сплати заборгованість, однак останній на вказані звернення не відреагував.
Тому, предметом доказування у даній справі є обставини щодо реального/фактичного виконання робіт за договором поставки № 02022023-1 від 02.02.2023 та Додатку № 5 до нього, а саме в частині виконання робіт зі встановлення системи краплинного зрошення що виконується за робочим проектом «Система краплинного зрошення на загальній площі 37 га для ТОВ «Аквавіка-Т» Гайсинського району Вінницької області.
Відповідно до частин першої, другої статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
За наявними у справі доказами відповідач не відмовлявся від договору, вимог про відшкодування збитків позивачу не заявляв.
За приписом частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Обопільно підписаний акт здачі прийняття робіт є ключовим доказом, що підтверджує виконання Виконавцем зобов`язань та прийняття їх Замовником. 
Згідно з ЦК України, такий акт засвідчує відсутність претензій щодо обсягу та якості, що, як правило, зобов`язує замовника оплатити роботи.
За таких обставин, вважається, що відповідач прийняв виконані роботи в повному обсязі без заперечень, що згідно з погодженими умовами є підставою для остаточної оплати протягом наступних 3-х банківських днів з урахуванням п. 3.1.2. Додатку № 5.
Відповідач своїх зобов`язань з остаточної оплати вартості виконаних позивачем робіт не виконав. Строк оплати є таким, що настав.
Доводи відповідача проти позову судом відхиляються, оскільки: 
Зазначений документ, окрім підпису у графі зі сторони ТОВ «Аквавіка-Т» містять відбиток печатки вказаного товариства, хоча остання і не є обов`язковим реквізитом документа. Відбитком печатки організації засвідчують на документі підпис відповідальної особи.
Разом з тим стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові КГС ВС від 23.07.2019 № 918/780/18 суд прийшов до висновку, що наявність печатки на оскаржуваному правочині, за умови відсутності доказів протиправності використання печатки чи доказів її втрати та/або доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки, суди, є додатковим аргументом на користь того, що правочин відповідав волі особи, від імені якої підписано оспорюваний документ та проставлено печатку.
Крім того, відповідач, заявляючи про недоліки у виконаній позивачем роботі, ані в процесі досудового врегулювання спору, в тому числі під час прийняття робіт за актом, ані під час розгляду справи в суді не скористався можливістю довести обґрунтованість своїх претензій.
Таким чином, позовні вимоги про стягнення основного боргу в сумі 95 719,00 грн є законними та обґрунтованими й підлягають задоволенню у повному обсязі. Іншого відповідачем не доведено.
Крім суми основного боргу позивачем заявлено до стягнення 2 513,24 грн пені, 80 403, 96 грн штрафу, 14 166,41 грн інфляційних нарахувань та 50 429,49 грн 30 %.
Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому Суд зазначає, що ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок міститься у пункті 67 постанови Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №922/266/20).
За змістом наведених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо. Питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує у відповідності до статті 86 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідженню конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.
У постанові від 19.02.2020 у справі №910/1199/19 Верховний Суд, зокрема відзначив, що, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 ЦК України, статтею 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
Частина 3 статті 551 ЦК України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 Господарського кодексу України приймається до уваги, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними конкретизуються судом у кожному конкретному випадку.
Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення (Рішення Конституційного суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013). Подібні висновки містяться і у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №918/116/19.
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення штрафних санкцій є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.
Вирішуючи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Таку правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17.
За своєю правовою природою штрафні санкції виконують стимулюючу функцію, спонукуючи боржника до належного виконання своїх зобов`язань під загрозою застосування до нього цього виду відповідальності, та стягуються в разі порушення такого зобов`язання.
Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру штрафу, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (частина шоста статті 3 Цивільного кодексу України).
Правова позиція Верховного Суду "Щодо підстав для зменшення розміру штрафних санкцій" (пункт 13 постанови Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 924/709/17) наголошує, що за змістом наведених вище норм зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.
Судова практика щодо застосування ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України наразі є усталеною (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 923/587/20, від 01.10.2020 у справі № 904/5610/19, від 02.12.2020 у справі № 913/698/19, від 26.01.2021 у справі № 922/4294/19, від 24.02.2021 у справі № 924/633/20, від 03.03.2021 у справі № 925/74/19, від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 30.03.2021 у справі № 902/538/18, від 19.01.2021 у справі № 920/705/19, від 27.01.2021 у справі № 910/16181/18, від 31.03.2020 у справі № 910/8698/19, від 11.03.2020 у справі № 910/16386/18, від 09.07.2020 у справі № 916/39/19, від 08.10.2020 у справі № 904/5645/19, від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20, від 13.04.2021 у справі № 914/833/19, від 22.06.2021 у справі № 920/456/17) і відповідно до неї при визначення розміру неустойки судам належить керуватися наступними загальними підходами (правилами): обидва кодекси містять норми, які дають право суду зменшити розмір обрахованих за договором штрафних санкцій, але ГК України вказує на неспівмірність розміру штрафних санкцій з розміром збитків кредитора як на обов`язкову умову, за наявності якої таке зменшення є можливим, тоді як ЦК України виходить з того, що підставою зменшення можуть бути й інші обставини, які мають істотне значення; зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки; довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання; неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора; господарський суд повинен надати оцінку як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення; закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення; чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, а тому таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір таких санкцій саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.
Окрім того, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18|12-79гс19).
При вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій судам належить брати до уваги як обставини, прямо визначені у ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними.
При цьому, суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення штрафу. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (ст. 86, 236-238 ГПК України) (постанова Верховного Суду від 17.07.2021 у справі №916/878/20).
В постанові Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №903/486/22 викладена правова позиція про те, що визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
Також у постанові вказано, що пеня та штраф не є основною заборгованістю і, відповідно, при зменшенні її розміру не несе значного негативного наслідку у своєму фінансовому становищі, з урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18, від 26.03.2020 у справі №904/2847/19).
При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі №904/3551/18).
Поряд з викладеним суд зазначає, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.
Крім цього категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №916/878/20).
Водночас, як свідчить судова практика, суди звертають увагу на те, що зменшення розміру пені на 90% фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін (правова позиція Верховного Суду в постановах від 04.02.2020 у справі №918/116/19 (пункт 8.15), від 15.06.2022 у справі №922/2141/21, від 05.04.2023 у справі №910/18718/21 тощо).
При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Отже, і чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер.
А тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.
Таким чином, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.
Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23, від 09.11.2023 у справі №902/919/22).
Враховуючи наведені обставини, на думку суду, є підстави для зменшення заявленої позивачем пені в розмірі 2 513,24 грн до 1 000,00 грн та штрафу з 80 403,96 грн до 20 000,00 грн. В решті стягнення пені та штрафу слід відмовити.
Суд відзначає, що у разі зменшення розміру неустойки суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову та відмову у задоволенні решти вимог - щодо частини, на яку неустойку зменшено.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22.
Щодо стягнення 14 166,41 грн інфляційних нарахувань та 50 429,49 грн 30 % річних суд зазначає наступне.
Стаття 625 ЦК України входить до розділу I "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, у постанові від 07.07.2020 у справі №296/10217/15-ц, у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц, у постанові від 04.02.2020 у справі №912/1120/16.
Відтак, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.
Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.05.2018 у справі №904/4593/17, від 13.06.2018 у справі №912/2708/17, від 22.11.2018 у справі №903/962/17, від 23.05.2018 у справі №908/660/17, від 05.08.2020 у справі №757/12160/17-ц, від 02.09.2020 у справі №802/1349/17-а, від 22.04.2020 у справі №922/795/19, від 19.12.2019 у справі №911/2845/18.
У постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст.625 ЦК, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Із цього випливає, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, штрафу, процентів річних є правом суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе їх зменшення.
Велика Палата Верховного Суду також вказала, що пеня, відсотки річних, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника та не можуть розглядатися як спосіб отримання кредитором доходів.
Разом з тим, суд зазначає, що відповідне зменшення відсотків річних Велика Палата Верховного Суду допустила з урахуванням конкретних обставин справи №902/417/18, а саме: встановлення відсотків річних на рівні 40% та 96% та їх явну невідповідність принципу справедливості, тоді як у даній справі позивачем розраховані відсотки річних в розмірі, встановленому законом - ст.625 ЦК України, тобто 3%.
Відтак, заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України, не є неустойкою чи штрафними санкціями, тому не можуть бути зменшені судом на підставі ст.233 Господарського кодексу України, ст.551 Цивільного кодексу України.
Разом з цим, відповідно до частини 3 статті 692 ЦК України продавець має право вимагати не тільки оплати товару (тобто стягнення грошових коштів у розмірі покупної ціни проданого майна), а й сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.
Термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - це прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Такі висновки сформульовано в пункті 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18).
У частині 3 статті 692 ЦК України зазначений термін використано у другому значенні. Тобто під сплатою процентів за користування чужими грошовими коштами розуміється відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно зі статтею 625 цього Кодексу. Така відповідальність виступає способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає в отриманні компенсації його майнових втрат, спричинених неналежним виконанням грошового зобов`язання. Такі висновки сформульовано в пункті 7.51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19).
Згідно із ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, стаття 625 ЦК України надає можливість кредитору боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, встановити інший, ніж три проценти річних, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами.
Норма щодо трьох процентів річних, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивною та застосовуються у разі, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У спірних правовідносинах сторонами було погоджено застосування 100% річних.
Тобто, підвищені проценти за статтею 625 ЦК України встановлені й узгоджені самими сторонами.
У постанові від 14.04.2021 у справі №922/1716/20 щодо можливості встановлення сторонами договору 48% річних Верховний Суд зазначив, що стаття 625 ЦК України надає можливість кредитору боржника, якщо він прострочив виконання грошового зобов`язання, встановити інший, ніж три проценти річних, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами.
За змістом частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у частині 2 статті 625 ЦК України зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Норма щодо трьох процентів річних, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивною та застосовуються у разі, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Сторони у Договором визначили інший розмір процентів річних, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, а саме в розмірі 30 % (п. 7.3 договору постапвки № 02022023-1 від 02.02.2023).
Разом з тим, закріпивши принцип свободи договору у ЦК України, законодавець також визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу другого частини третьої статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, зокрема, всупереч принципам справедливості, добросовісності, розумності.
Згідно з правовим висновком, що сформульований у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), щодо можливості зменшення (відмови у стягненні) судом загального розміру процентів річних, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, Велика Палати Верховного Суду зазначила наступне:
- справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин (пункт 8.20);
- закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах (пункт 8.26);
- господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань (пункт 8.32);
- якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора (пункт 8.33);
- відповідно до положень статті 611, частини 3 статті 692, статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана сума річних у визначеному за договором розмірі від несплаченої загальної вартості товару є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання (пункт 8.34);
- звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру (пункт 8.36);
- з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених у статті 233 ГК України, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання (пункти 8.37 -8.38).
Перевіривши розрахунок процентів річних та інфляційних втрат, судом встановлено, що останні нараховані вірно. 
З огляду на що заявлені до стягнення 14 166,41 грн інфляційні втрати підлягають до задоволення. 
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді 30 процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям суд дійшов висновку про зменшення стягнення заявленої суми до 10 000,00 грн. В решті стягнення відсотків річних слід відмовити. 
Інші наявні в матеріалах справи документи вищевикладених висновків суду не спростовують.
З урахуванням встановленого суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Зокрема судом розглянуто вимогу позивача про відшкодування витрат на правову допомогу, де останній просить стягнути з відповідача 46 162,48 грн витрат на правничу допомогу.
На підтвердження надання правничої допомоги позивач до позову додав: копію Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 2059 від 30.06.2011; витягом з Договору про надання правової допомоги № б/н від 04.04.2025; ордер № 1528662 від 12.06.2025; платіжну інструкцію № 4876 від 11.04.2025.
Відповідно до п. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту (п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Згідно зі ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах КГС ВС від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.
До того ж, у Постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування слід виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 Додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).
Крім того, судом відмовлено в задоволені заяви позивача про забезпечення позову, тому покладення на відповідача повної суми витрат на професійну правничу допомогу не відповідає фактичному обсягу її надання та результатам вчинених адвокатом процесуальних дій.
Враховуючи заявлене клопотання представника відповідача про зменшення витрат на правову допомогу, суд вважає, що зазначене у своїй сукупності є підставою для зменшення витрат позивача на професійну правову допомогу до 30 000,00 грн.
Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача.
На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 86, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, 

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Аквавіка - Т" (вул. Садова, буд. 2, с. Ілляшівка, Гайсинський р-н.,Вінницька обл., 24330, код ЄДРПОУ 39856406) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро - Новатор" (вул. Желябова, буд.1, офіс 207, м. Одеса, Одеська обл., 65072, код ЄДРПОУ 37549370) 95 719,00 грн боргу, 1 000,00 грн пені, 14 166,41 грн інфляційних втрат, штраф в сумі 20 000,00 грн, проценти за користування коштами в сумі 10 000,00 грн, витрати на правничу допомогу в сумі 30 000,00 грн та 3 648,48 грн витрат зі сплати судового збору
3. В решті позову відмовити.
4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
5. Згідно із приписами ч.1 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
6. Відповідно до положень ч.1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
7. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи до Електронних кабінетів ЄСІТС.
Повне рішення складено 16 лютого 2026 р.

Суддя Яремчук Ю.О.  

віддрук. прим.:
1 - до справи