ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
01 квітня 2026 року 	Справа № 280/287/26 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (84122, пл. Соборна, 3, м. Слов`янськ, Донецька область; вул. Надії Алексеєнко, 106, м. Дніпро, Дніпропетровська обл., 49008, ЄДРПОУ 13486010), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, пр-т. Соборний, 158-б, ЄДРПОУ 20490012) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - 
ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі – позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі – відповідач – 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі – відповідач – 2), в якому позивач просить суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області з приводу відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з врахуванням страхового стажу: 1 рік 149 днів – навчання у Мозирському технічному училищі №84; 2 роки 20 днів – проходження військової служби в Радянській Армії; 1 рік 96 днів – праця в Мозирській нафторозвідувальній експедиції глибокого буріння; 1 рік 71 день – праця в Славгородській ПМК-85; 2 роки 361 день – праця в МХП «Октябрь», 9 років 319 днів – праця в колгоспі «Росія» з перевищенням встановленого мінімуму вихододнів.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що двічі звертався до органів пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком, проте одержав відмову у зв`язку із відсутністю страхового стажу. При цьому, до страхового стажу не було зараховано періоди навчання у Мозирському технічному училищі №84, проходження військової служби в Радянській Армії; роботи в Мозирській нафторозвідувальній експедиції глибокого буріння на території Білорусії у зв`язку з тим, що Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення припинила свою дію для України з 01 січня 2023 року. Також, вказує про не зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01 вересня 1989 року по 15 липня 1999 року, оскільки відсутні дані про вироблені трудодні в громадському господарстві. Вважає дії відповідачів протиправними та такими, що порушують його право на пенсійне забезпечення. З огляду на вказане, позовну заяву просить задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою суду від 19 січня 2026 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, витребувано докази по справі.
Від Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області 03 лютого 2026 року та 04 лютого 2026 року на адресу суду разом із витребуваними доказами надійшов відзив на позов, який містить заперечення проти задоволення позову в обґрунтування яких вказано, що заява позивача з урахуванням принципу екстериторіальності розглядалась іншим органом пенсійного фонду, а саме, - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області. Вказує про правомірність дій Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, оскільки в частині відмови позивачу у призначенні пенсії за віком у зв`язку із відсутністю у останнього необхідного страхового стажу. Також, зазначає, що за наслідками розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком до його страхового стажу не зараховано період навчання в Білоруській РСР з 01 вересня 1979 року по 26 лютого 1981 року згідно атестату №6136 від 26 лютого 1981 року; період проходження військової служби в Білоруській РСР з 23 квітня 1981 року по 13 травня 1983 року згідно військового квитка серія НОМЕР_2 від 22 квітня 1981 року; періоди роботи з 02 березня 1981 року по 17 квітня 1981 року, з 09 червня 1983 року по 30 липня 1987 року, з 30 липня 1984 року по 11 травня 1986 року, з 20 травня 1986 року по 16 травня 1989 року згідно трудової книжки серія НОМЕР_3 від 09 березня 1981 року, оскільки періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. Таким чином, відсутні підстави для зарахування вищевказаних періодів до страхового стажу. Окрім того, до страхового стажу не зараховано період роботи в колгоспі з 01 вересня 1989 року по 15 липня 1999 року згідно трудової книжки серія НОМЕР_3 від 09 березня 1981 року, оскільки відсутні відомості щодо встановленого та відпрацьованого мінімуму фактичної участі у громадському господарстві за кожен рік. В задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі.
Аналогічний за змістом відзив на позов із запереченнями проти задоволення позову надійшов 06 лютого 2026 року на адресу суду і від Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.
Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини.
Позивач, ОСОБА_1 26 листопада 2024 року звернувся до органів пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
З урахуванням Порядку № 22-1 вищезазначену заяву в порядку екстериторіальності розглянуто ГУ ПФУ в Дніпропетровській області.
Рішенням Головного управління Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 03 грудня 2024 року за № 084750010877 позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю останнього необхідного страхового стажу.
Згідно вказаного рішення страховий стаж позивача склав 4 роки 4 місяці 27 днів, вік заявника 62 роки 6 місяців.
Також, вказано про не зарахування до його страхового стажу періоду навчання в Білоруській РСР з 01 вересня 1979 року по 26 лютого 1981 року згідно атестату №6136 від 26 лютого 1981 року, період проходження військової служби в Білоруській РСР з 23 квітня 1981 року по 13 травня 1983 року згідно військового квитка серія НОМЕР_2 від 22 квітня 1981 року, періоди роботи на території Білоруської РСР з 02 березня 1981 року по 17 квітня 1981 року, з 09 червня 1983 року по 30 липня 1987 року, з 30 липня 1984 року по 11 травня 1986 року, з 20 травня 1986 року по 16 травня 1989 року згідно трудової книжки серія НОМЕР_4 від 09 березня 1981 року, оскільки відповідно до статті 24-1 Закону №1058 періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. Заявником не надано повідомлення про нездійснення іншою державою пенсійних виплат.
Окрім того, до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано період роботи в колгоспі з 01 вересня 1989 року по 15 липня 1999 року згідно трудової книжки трудової книжки серія НОМЕР_4 від 09 березня 1981 року, оскільки відсутні відомості щодо встановленого та відпрацьованого мінімуму фактичної участі у громадському господарстві за кожен рік.
У грудні 2025 року позивачу стало відомо про прийняття вищезазначеного рішення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області рішення про відмову у призначенні йому пенсії за віком.
Не погодившись з відмовою відповідача – 1 у призначенні пенсії за віком та зарахування вищезазначених періодів навчання, проходження військової служби та роботи в колгоспі до страхового стажу позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09 липня 2003 року (далі по тексту - Закон №1058).
Відповідно до частини 2 статті 24 Закону №1058 страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Частиною першою статті 26 Закону №1058-ІV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року, з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років. Згідно з частиною 4 статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом (до 01 січня 2004 року), зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
У законодавстві, що діяло раніше (до 1 січня 2004 року), зокрема, в Законі України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення", йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж). Зміст поняття "загальний трудовий стаж" є ширшим, ніж поняття "страховий стаж", оскільки до першого включаються також періоди суспільно корисної діяльності, коли особа не підлягала загальнообов`язковому соціальному страхуванню.
При цьому, періоди трудової діяльності до 01 січня 2004 року, які зараховуються до страхового стажу, визначаються законодавством, яке діяло до прийняття Закону №1058-IV, а саме - статтею 56 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення".
Тобто, весь трудовий стаж, набутий до 01 січня 2004 року, враховується до страхового стажу на умовах раніше діючого законодавства, а з 01 січня 2004 року - до страхового стажу зараховуються лише ті періоди, протягом яких сплачувалися страхові внески, і в розмірах пропорційно сплаченим внескам.
Відповідно до частини 1 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Окрім того, відповідно до пунктів «в», «д» вказаної статті до стажу роботи зараховується також військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби, а також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі. 
Згідно зі статтею 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів - трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Наявність записів у трудовій книжці є достатнім і основним доказом підтвердження відповідного стажу роботи.
Зазначеним нормам відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637), відповідно до якого основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до п. 3 зазначеного Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 415/4914/16-а, від 21 травня 2020 року у справі № 550/927/17, від 16 червня 2020 року у справі № 682/967/17 та від 19 червня 2020 року у справі № 359/2076/17, від 18 листопада 2022 року у справі № 560/3734/22.
Стаття 64 Закону №1058-ІV закріплює, що Виконавча дирекція Пенсійного фонду та її територіальні органи мають право: 1) отримувати безоплатно від органів державної влади, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання і від фізичних осіб - підприємців відомості, пов`язані з нарахуванням, обчисленням та сплатою страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для виконання ними функцій, передбачених цим Законом та іншими законами України; 2) проводити планові та позапланові перевірки документів для оформлення пенсії, виданих підприємствами, установами та організаціями, а також поданих відомостей про застрахованих осіб, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсійні виплати.
У постанові від 21 лютого 2020 року у справі №291/99/17 Верховний Суд дійшов висновку, що перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі самі по собі не можуть бути підставою для відмови у неврахуванні трудового стажу при призначенні позивачу пенсії.
За позицією відповідача, до страхового стажу позивача не підлягає зарахуванню період навчання, проходження військової служби та періодів роботи за трудовою книжкою серії НОМЕР_3 від 09 березня 1981 року, оскільки позивачем не надано повідомлення нездійснення іншою державою пенсійних виплат.
При цьому, з урахуванняи положень статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується період роботи на підставі трудового договору, навчання та проходження військової служби.
Крім того, пунктом 8 Порядку №637 передбачено, що час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання. За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.
Пунктом 38 Положення про пільги для військовослужбовців, військовозобов`язаних, осіб, звільнених з військової служби у відставку, та їх сімей, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 17 лютого 1981 року №193 передбачено, що за особами, призваними на військову службу в період навчання у навчальних закладах, при звільненні до запасу зберігається право бути зарахованими для продовження навчання у тому навчальному закладі та на тому курсі, де вони навчалися до призову на військову службу з призначенням стипендії з дня відновлення у навчальному закладі до результатів чергової екзаменаційної сесії.
Судом встановлено, що позивач навчався в Білоруській РСР у період з 01 вересня 1979 року по 26 лютого 1981 року, що підтверджується копією атестату №6136 від 26 лютого 1981 року.
Будь-які зауваження до вищезазначеного атестату пенсійний орган не висловлював. Атестат не містить виправлень або дописок, в атестаті вказано дату вступу та дату закінчення навчання, атестат містить відповідні підписи уповноважених осіб та скріплений печаткою.
Також, судом встановлено, що позивач проходив військову службу в лавах радянської армії саме в Білорусії у період з 23 квітня 1981 року по 13 травня 1983 року, що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_2 від 22 квітня 1981 року.
Окрім того, у період з 02 березня 1981 року по 17 квітня 1981 року, з 09 червня 1983 року по 30 липня 1987 року, з 30 липня 1984 року по 11 травня 1986 року з 20 травня 1986 року по 16 травня 1989 року, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_3 від 09 березня 1981 року.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
За приписами частини 2 статті 4 Закону №1058 визначено, що якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Згідно частини 2 статті 10 Закону України "Про зайнятість населення" встановлено, що права громадян України, які працюють за кордоном, захищаються законодавством України та держави перебування, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
13 березня 1992 року державами-учасницями СНД підписано Угоду про гарантії прав громадян держав - учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення (надалі - Угода), в якій закріплено принцип територіальності, згідно з яким пенсійне забезпечення громадян держав-учасників здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають (стаття 1). Угоду було підписано з метою взаємного визнання і виконання державами учасницями зобов`язань відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди. Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.
Згідно зі статтею 3 Угоди усі витрати, пов`язані із здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами.
Відповідно до статті 5 Угоди така розповсюджує свою дію на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держави-учасниць угод.
Згідно з частини 2-3 статті 6 Угоди для встановлення права на пенсію, у тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.
Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.
Згідно зі статті 7 вказаної Угоди розмір пенсії переглядається відповідно до законодавства держави - учасниці Угоди за новим місцем проживання пенсіонера з дотриманням умов, передбачених пунктом 3 статті 6 цієї Угоди.
Відповідно до ст.11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 01 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.
Згідно з частиною 2 статті 13 Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Частиною другою статті 4 Угоди "Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів" від 15 квітня 1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, російської федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.
Отже, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.
Постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29 листопада 2022 року "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року у м. Москві. Зазначена постанова набрала чинності 02 грудня 2022 року.
При цьому, відповідно до інформації, наведеної в листі Міністерства закордонних справ України від 29 грудня 2022 року №72/14-612-108210, Угода припинила свою дію для України 19 червня 2023 року.
В силу пункту 2 статті 13 Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Відтак, прийняття постанови Кабінетом Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення", не є підставою для відмови в обчисленні позивачу стажу роботи на території Республіки Таджикистан, адже такий стаж набутий мною до ухвалення відповідних рішень.
Згідно з частинами 1, 2 статті 24-1 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності за межами України зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, якщо це передбачено цим Законом або міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат визначається Кабінетом Міністрів України.
У разі відсутності обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави і неможливості документального підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди, особа повідомляє про це органи Пенсійного фонду в заяві про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії.
Відповідно до пунктів 3, 4 Порядку підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат особам, які проживають в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 за межами України в республіках колишнього Союзу РСР для зарахування їх до страхового стажу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2025 року №562 (далі - Порядок № 562), у разі коли в документах, що подаються особою до територіального органу Пенсійного фонду України для призначення пенсії, зазначено періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 за межами України в республіках колишнього Союзу РСР, у заяві про призначення пенсії така особа зазначає інформацію про те, що вона отримує або не отримує пенсійні виплати в інших державах.
У разі коли у заяві про призначення пенсії особа зазначила інформацію про те, що вона не отримує пенсійні виплати в іншій державі, особа додає до заяви про призначення пенсії документи, видані органами, що здійснюють пенсійне забезпечення в іншій державі, які підтверджують факт неотримання таких виплат.
У разі відсутності документів про неотримання в іншій державі пенсійних виплат особа зазначає причини неможливості їх отримання та може звернутись до територіального органу Пенсійного фонду України за допомогою в поданні до іншої держави запиту щодо відповідних документів.
До надходження відповідних документів до територіального органу Пенсійного фонду України пенсія особі обчислюється без урахування періодів трудової діяльності до 1 січня 1992 за межами України в республіках колишнього Союзу РСР, крім випадків відсутності можливості здійснення обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави та документального підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди.
У разі укладення міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, територіальний орган Пенсійного фонду України протягом п`яти робочих днів з дати подання особою заяви про призначення пенсії надсилає до органу, що здійснює пенсійне забезпечення в іншій державі, запит щодо підтвердження нездійснення пенсійних виплат особі, яка проживає в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 за межами України в республіках колишнього Союзу РСР, а в разі неукладення міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, - до МЗС запит щодо передачі органу, що здійснює пенсійне забезпечення в іншій державі, запиту щодо підтвердження нездійснення в іншій державі пенсійних виплат особі, яка проживає в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 за межами України в республіках колишнього Союзу РСР для обчислення розміру пенсії.
МЗС протягом п`яти робочих днів з дня отримання зазначеного запиту передає дипломатичними каналами іншій державі та органу, що здійснює пенсійне забезпечення в іншій державі, запит з інформацією про те, що всі особисті дані, які будуть зазначені в наданих документах, є конфіденційними. Після отримання документів до даних, які зазначені в них, будуть застосовані вимоги Законів України "Про інформацію" та "Про захист персональних даних", і такі дані будуть використовуватись виключно для потреб, пов`язаних з питаннями загальнообов`язкового державного соціального страхування, визначених законом.
Якщо відсутня можливість здійснення обміну інформацією між територіальним органом Пенсійного фонду України та органами, що здійснюють пенсійне забезпечення в іншій державі (міжнародне співробітництво між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави не налагоджувалося чи не отримано відповіді на запит МЗС протягом 45 днів з дати його надсилання до іншої держави та органу, що здійснює пенсійне забезпечення в іншій державі), до появи можливості здійснення такого обміну/ отримання підтвердних документів про нездійснення іншою державою пенсійних виплат особі, яка проживає в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України в республіках колишнього Союзу РСР, пенсія особі обчислюється з урахуванням періодів роботи в республіках колишнього Союзу РСР. У такому разі в заяві про призначення пенсії особа зазначає інформацію про те, що вона не отримує пенсійних виплат у відповідній державі та не може документально підтвердити нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди.
Таким чином, пунктом 4 Порядку № 562 передбачено, що якщо відсутня можливість здійснення обміну інформацією між територіальним органом Пенсійного фонду України та органами, що здійснюють пенсійне забезпечення в іншій державі (міжнародне співробітництво між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави не налагоджувалося чи не отримано відповіді на запит МЗС протягом 45 днів з дати його надсилання до іншої держави та органу, що здійснює пенсійне забезпечення в іншій державі), до появи можливості здійснення такого обміну/отримання підтвердних документів про нездійснення іншою державою пенсійних виплат особі, яка проживає в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України в республіках колишнього Союзу РСР, пенсія особі обчислюється з урахуванням періодів роботи в республіках колишнього Союзу РСР.
Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Указами Президента України № 133/2022 від 14 березня 2022 року, № 259/2022 від 18 квітня 2022 року, №341/2022 від 17 травня 2022 року, № 573/2022 від 12 серпня 2022 року, № 757/2022 від 07 листопада 2022 року, № 58/2023 від 06 лютого 2023 року, № 254/2023 від 01 травня 2023 року, № 451/2023 від 26 липня 2023 року, № 734/2023 від 06 листопада 2023 року, №49/2024 від 05 лютого 2024 року, № 271/2024 від 06 травня 2024 року, № 469/2024 від 23 липня 2024 року, № 740/2024 від 28 жовтня 2024 року, № 26/2025 від 14 січня 2025 року, № 235/2025 від 15 квітня 2025 року, № 478/2025 від 14 липня 2025 року, № 793/2025 від 20 жовтня 2025 року, № 40/2026 від 12 січня 2026 року строк дії режиму воєнного стану продовжувався.
23 грудня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 грудня 2022 року №2783-IX "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року", відповідно до якого зупинено дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року №140/98-ВР.
Також, згідно листа Міністерства закордонних справ № 72/14-612/1-96203 від 15 серпня 2023 року з 23 грудня 2023 року Республіка Білорусь вийшла з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення.
Відтак, наразі відсутня можливість здійснення обміну інформацією/ отримання підтвердних документів про нездійснення іншою державою пенсійних виплат особі, яка проживає в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України в республіках колишнього Союзу РСР між територіальним органом Пенсійного фонду України та органами, що здійснюють пенсійне забезпечення в Республіці Білорусь, а тому з урахуванням положень статті 56 Закону 1788, періоди навчання, проходження військової служби та роботи в Республіці Білорусь підлягають врахуванню з метою визначення страхового стажу та обчислення позивачу пенсії. Натомість вимоги відповідача щодо надання документального підтвердження про неотримання пенсійних виплат від пенсійних органів Республіки Білорусь є необґрунтованими.
Крім того, в заяві про призначення пенсії передбачено (зразок якої розроблено Пенсійним фондом України та затверджено Порядком № 22-1) «Пенсія іншого виду, за іншими законами України або в іншій державі, в тому числі в іншій державі з урахуванням періодів трудової діяльності до 01 січня 1992 року в республіках колишнього Союзу РСР призначалась/не призначалась». Тобто саме бланк заяви про призначення пенсії передбачає підтвердження щодо не призначення пенсії на території інших держав. При заповненні пенсіонер підтверджує про таке не призначення.
Під час подання заяви про призначення пенсії позивач підтвердив факт не отримання пенсії на території інших держав.
Також, суд враховує, що позивач не має неможливості підтвердити факт неотримання пенсійних виплат від Республіки Білорусь.
Водночас відповідач не вчинив будь-яких дій, що передбачені наведеними вище нормами, які спрямовані на сприяння одержання необхідних документів від пенсійного органу іншої держави.
Таким чином, те, що позивач не може документально підтвердити нездійснення Республікою Білорусь пенсійних виплат за зазначені періоди, на думку суду не може бути безумовною підставою для відмови у зарахуванні страхового стажу, та як наслідок для позбавлення позивача права на отримання пенсії.
Отже, враховуючи об`єктивну відсутність можливості обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та Республіки Білорусь, суд вважає, що періоди навчання в Білоруській РСР з 01 вересня 1979 року по 26 лютого 1981 року згідно атестату №6136 від 26 лютого 1981 року, період проходження військової служби в Білоруській РСР з 23 квітня 1981 року по 13 травня 1983 ро1989 ку згідно військового квитка серія НОМЕР_2 від 22 квітня 1981 року, періоди роботи на території Білоруської РСР з 02 березня 1981 року по 17 квітня 1981 року, з 09 червня 1983 року по 30 липня 1987 року, з 30 липня 1984 року по 11 травня 1986 року, з 20 травня 1986 року по 16 травня 1989 року згідно трудової книжки серія НОМЕР_4 від 09 березня 1981 року підлягають зарахуванню до його страхового стажу.
Що ж стосується вимог позивача про зарахування до його страхового стажу періодів роботи в колгоспі «Росія», то суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Як вбачається з наявних в матеріалах справи записів трудової книжки серії НОМЕР_3 від 09 березня 1981 року, позивач у період з 01 вересня 1989 року по 15 липня 1999 року праював у колгоспі «Росія» на посаді слєсаря.
Відповідач – 1 під час розгляду заяви позивача не зарахував до страхового стажу позивача вищезазначений період роботи посилаючись на відсутність інформації про встановлений мінімум та вироблені трудодні.
Суд зазначає, що записами трудової книжки підтверджується, що позивач, зокрема у період з 01 вересня 1989 року по 15 липня 1999 року працював у колгоспі «Росія» на посаді слєсаря. Записи трудової книжки містять розділ «трудова учать в громадському господарстві» (с. 10-11 трудової книжки серії НОМЕР_3 від 09 березня 1981 року), в якому заповнені колонки: номер запису; рік, за який даються відомості; прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі; виконаний річний мінімум трудової участі; причина невиконання річного мінімуму трудової участі.
Як вбачається із вказаних записів: за 1989 колгоспом встановлений річний мінімум 83, які вироблені у кількості 94 трудодні; за 1990 колгоспом встановлений річний мінімум 250, які вироблені у кількості 325 трудодні; за 1991 колгоспом встановлений річний мінімум 250, які вироблені у кількості 350 трудодні; за 1992 колгоспом встановлений річний мінімум 250, які вироблені у кількості 305 трудодні, за 1993 колгоспом встановлений річний мінімум 250, які вироблені у кількості 276 трудодні, за 1994 колгоспом встановлений річний мінімум 250, які вироблені у кількості 282 трудодні, за 1995 колгоспом встановлений річний мінімум 250, які вироблені у кількості 325 трудодні, за 1996 колгоспом встановлений річний мінімум 250, які вироблені у кількості 374 трудодні, за 1997 колгоспом встановлений річний мінімум 250, які вироблені у кількості 378 трудодні, за 1998 колгоспом встановлений річний мінімум 250, які вироблені у кількості 117+91 трудодні, за 1999 колгоспом встановлений річний мінімум 104, які вироблені у кількості 127 трудодні.
Як зазначалось раніше, відповідно до статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Наведені положення свідчать про те, що єдиною підставою для не врахування до трудового стажу часу роботи колгоспника за фактичною тривалістю є невиконання встановленого мінімуму трудової участі саме без поважних причин.
Суд зауважує, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці, і право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. Відповідний правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі №754/14989/15-а.
Крім цього, Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідачем не враховано, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 19 грудня 2019 року у справі №307/541/17
Водночас, відповідачем не доведено, що позивач, як член колгоспу, без поважних причин не виконував встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві.
З урахуванням наведеного, суд дійшов до висновку про те, що записи в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_3 від 09 березня 1981 року про періоди його роботи в колгоспі «Росія» за період з з 01 вересня 1989 року по 15 липня 1999 року є достатніми для зарахування спірного періоду до загального страхового стажу позивача, з огляду на те, що позивач як працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Суд констатує формальний характер зауважень відповідача до трудової книжки позивача, оскільки в іншій частині її зміст дозволяє однозначно встановити її достовірність та належність як документу, що містить відомості про стаж позивача.
Крім того, у постанові від 21 лютого 2020 року у справі №291/99/17 Верховний Суд дійшов до висновку про те, що перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі самі по собі не можуть бути підставою для відмови у неврахуванні заробітної плати при призначенні позивачу пенсії.
Слід зазначити, що у разі виявлення будь-яких сумнівів щодо наявності у позивача страхового стажу чи розбіжностях у поданих документах, відповідач мав право отримати будь-які необхідні документи або інформацію безпосередньо від позивача, підприємства-роботодавця, архівних установ, а не відмовляти позивачу в призначенні пенсії. В спірних правовідносинах пенсійний орган не надав суду доказів вчинення таких дій. Отже, в суду відсутні сумніви щодо достовірності даних трудової книжки позивача, які безпідставно не взяті до уваги відповідачем під час винесення рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу.
Відтак, спірний період роботи в колгоспі підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.
З приводу доводів щодо пропуску позивачем строку звернення до суду із позовом, то суд зазначає, що про порушення своїх прав з урахуванням позову позивач дізнався у грудні 2025 року та звернувся до суду у січні 2026 року, тобто у строки, встановлені статтею 122 КАС України. Доказів повідомлення позивача про вручення йому рішення про відмову у призначенні пенсії за віком у 2024 році, зокрема засобами поштового зв`язку, органами пенсійного фонду до суду не надано.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до абзацу 2 частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Право на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України.
Відповідно до статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Тобто, для того, щоб особа могла реалізувати своє право на судовий захист, необхідно встановити, що оскаржуваними рішенням чи діянням суб`єкта владних повноважень порушено права, свободи чи інтереси саме цієї особи або особи в інтересах якої вона звертається.
При цьому, як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
З урахуванням наведеного, враховуючи Порядок № 22-1 суд з метою ефективного захисту права позивача на пенсію за віком вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги шляхом:
- визнання протиправними рішення відповідача 1 про відмову у призначенні пенсії;
- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (як органу пенсійного фонду, який розглядав заяву позивача про призначення пенсії за віком) зарахувати позивачу до його страхового стажу період навчання в Білоруській РСР з 01 вересня 1979 року по 26 лютого 1981 року згідно атестату №6136 від 26 лютого 1981 року, період проходження військової служби в Білоруській РСР з 23 квітня 1981 року по 13 травня 1983 року згідно військового квитка серія НОМЕР_2 від 22 квітня 1981 року, періоди роботи на території Білоруської РСР з 02 березня 1981 року по 17 квітня 1981 року, з 09 червня 1983 року по 30 липня 1987 року, з 30 липня 1984 року по 11 травня 1986 року, з 20 травня 1986 року по 16 травня 1989 року згідно трудової книжки серія НОМЕР_4 від 09 березня 1981 року, період роботи в колгоспі з 01 вересня 1989 року по 15 липня 1999 року згідно трудової книжки трудової книжки серія НОМЕР_4 від 09 березня 1981 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 26 листопада 2024 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Враховуючи наведене вище, позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. За таких обставин, судовий збір сплачений позивачем у розмірі 1065,00 грн. стягується, відповідно до статті 139 КАС України, на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду в Донецькій області як органу пенсійного фонду, яким прийнято протиправне рішення у відношенні позивача.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 9, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області від 03 грудня 2024 року № 084750010877 про відмову у призначені пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання в Білоруській РСР з 01 вересня 1979 року по 26 лютого 1981 року згідно атестату №6136 від 26 лютого 1981 року, період проходження військової служби в Білоруській РСР з 23 квітня 1981 року по 13 травня 1983 року згідно військового квитка серія НОМЕР_2 від 22 квітня 1981 року, періоди роботи на території Білоруської РСР з 02 березня 1981 року по 17 квітня 1981 року, з 09 червня 1983 року по 30 липня 1987 року, з 30 липня 1984 року по 11 травня 1986 року, з 20 травня 1986 року по 16 травня 1989 року згідно трудової книжки серія НОМЕР_4 від 09 березня 1981 року, період роботи в колгоспі з 01 вересня 1989 року по 15 липня 1999 року згідно трудової книжки трудової книжки серія НОМЕР_4 від 09 березня 1981 року та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 26 листопада 2024 року, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 1065,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.
Повне судове рішення складено 01 квітня 2026 року. 

Суддя Д.В. Татаринов