СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 року м. Харків Справа № 917/1865/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Крестьянінов О.О.,

за участю секретаря судового засідання Довгань А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу заступника керівника Полтавської окружної прокуратури Полтавської області (вх.№ 252 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 23.12.2025 у справі №917/1865/25, ухвалене в приміщенні Господарського суду Полтавської області суддею Кльоповим І.Г. (повне рішення складено 19.01.2026)
за позовом заступника керівника Полтавської окружної прокуратури Полтавської області, м.Полтава, в інтересах держави в особі Полтавської міської ради, м. Полтава, 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО", м. Полтава,
про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Полтавської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Полтавської міської ради звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом до Товариство з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО" про визнання права власності за Полтавською міською територіальною громадою в особі Полтавської міської ради на нежитлову будівлю А-1, загальною площею 297,8 кв.м, що розташована за адресою: м. Полтава, вул. Соборності, 37-л, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2645117653080) вартістю 2 710 315,98 грн.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 23.12.2025 відмовлено у задоволенні позову.
Місцевий господарський суд дійшов висновку, що нежитлове приміщення, яке розміщується в місті Полтаві, по вулиці Соборності, 37-л, придбане в результаті оплатного правочину, не будувалося ТОВ "ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО", відповідно до копії інвентаризаційної справи, наданої позивачем, датою будівництва нерухомого майна є 1967 рік, а отже визнання права власності на таке нежитлове приміщення як на самочинне будівництво, не ґрунтується на нормах права. Крім того суд вказує, що обставинами справи не доведено, що використання земельної ділянки ТОВ "ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО" створює будь-які ризики для територіальної громади, тоді як ТОВ "ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО" діє у відповідності до вимог ст. 120, 122, 124, 134 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) і здійснює юридично значимі дії з метою оформлення права користування на земельну ділянку під спірним нерухомим майном. Таким чином, на думку суду, ТОВ "ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО" є добросовісним набувачем майна, оскільки придбало його за відплатним договором, має зареєстроване право власності, а доводи та посилання прокуратури на те, що зазначене нерухоме майно є самочинним будівництвом, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. 
Заступник керівника Полтавської окружної прокуратури Полтавської області не погодився з рішенням Господарського суду Полтавської області від 23.12.2025 та 09.02.2026 через підсистему "Електронний суд" звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Полтавської області від 23.12.2025 у справі №917/1865/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі; стягнути з відповідача на користь Полтавської обласної прокуратури на р/р №UA118201720343130001000006160, банк ДКСУ м. Київ, код ЄДРПОУ 02910060, судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги у справі за № 917/1865/25; справу розглядати за участі представника Полтавської обласної прокуратури; про дату, час та результати розгляду апеляційної скарги повідомити сторони та Полтавську обласну прокуратуру.
В обґрунтування заявлених апеляційних вимог вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ТОВ "ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО" придбало нежитлове приміщення по вул. Соборності, 37-Л у місті Полтаві за оплатним правочином і вказане приміщення не має ознак самочинного будівництва, оскільки:
- Приватне підприємство "СКАЙНЕТ", як первісний набувач майнових прав, звертаючись із заявою про державну реєстрацію спірної нежитлової будівлі, не мало жодного правовстановлюючого документу на неї та достеменно знало, що у нього відсутнє право користування чи володіння земельною ділянкою, відсутній дозвіл на будівництво, об`єкт нерухомості не прийнято в експлуатацію, відсутній документ про присвоєння адреси нежитлового приміщення, що свідчить про відсутність добросовісності ПП "СКАЙНЕТ" при реєстрації права власності на таке нерухоме майно. Таким чином, скаржник вказує, що право власності у Приватного підприємства "СКАЙНЕТ" або інших осіб на нежитлову будівлю не виникло;
- судом не досліджено питання чи мав підтверджене право власності продавець ПНВП "Енергомаш" на відчужене нерухоме майно за біржовою угодою;
- біржова угода, яка в подальшому стала підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно, не могла бути укладена 18.02.2002, оскільки на той момент Центральної універсальної біржі не існувало; у біржовій угоді від 18.02.2002 робиться посилання на роз`яснення статей Цивільного кодексу України, який прийнято в 2003 році, натомість на момент укладення біржової угоди - 18.02.2002 був чинним Цивільний кодекс Української РСР; у біржовій угоді міститься посилання на положення Сімейного кодексу України, який був прийнятий в 2003 році, а на момент укладення біржової угоди був чинним Кодекс про шлюб та сім`ю України;
- господарським судом першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) безпідставно взято до уваги доказ, наданий відповідачем, – довідку від 17.11.2025 №04.11.2025 Центральної універсальної біржі про те, що біржову угоду № 62 укладено між ПНВП "Енергомаш" та ПП "СКАЙНЕТ" 18.02.2006. За встановлених господарським судом фактичних обставин, судом безпідставно зроблено висновки про відсутність законодавчих вимог щодо нотаріального посвідчення договору про купівлю-продаж нерухомого майна, у тому числі, який укладено на біржі 18.02.2006. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відтак, господарським судом визнано правомірною біржову угоду №62, яка є нікчемною в силу закону;
- засновниками ПП "СКАЙНЕТ" та ТОВ "ЦЕНТРБУДІНВЕСТ КО" є одні і ті ж особи – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Водночас двосторонні акти приймання-передачі нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , 37-л від 20.12.2022 та 17.05.2023 спрямовані на збереження контролю над самочинно збудованим об`єктом нерухомого майна та є спробою уникнути відповідальності за незаконну реєстрацію права власності на таке майно. За твердженням прокурора, укладаючи вказані правочини, сторони діяли недобросовісно та зловживали своїми правами, а вищевказані акти прийому-передачі створюють перешкоди законному власнику – Полтавській міській раді розпоряджатись належними їй землями комунальної власності;
- державна реєстрація права власності на нежитлову будівлю літ. А-1 за адресою: м.Полтава, вул. Соборності, 37-Л за первісним набувачем ПП "СКАЙНЕТ" проведена з порушенням ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 18, ч. 1 ст. 22 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та п. 40 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, а саме: без наявності інформації у відповідних реєстрах про прийняття нежитлової будівлі в експлуатацію, про наявність права володіння чи користування земельною ділянкою та без документу, що підтверджує присвоєння адреси.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.02.2026, для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Тарасова І.В.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Полтавської окружної прокуратури Полтавської області (вх.№ 252 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 23.12.2025 у справі №917/1865/25; призначено справу до розгляду на "11" березня 2026 р. о 12:30 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61022, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №105; встановлено сторонам строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв і клопотань по суті справи та з процесуальних питань - 15 днів з дня вручення даної ухвали; витребувано у Господарського суду Полтавської області матеріали справи №917/1865/25.
23.02.2026 матеріали справи надійшли до Східного апеляційного господарського суду.
01.03.2026 Товариством з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО" через підсистему "Електронний суд" подано відзив на апеляційну скаргу (вх.№ 2428), в якому просить апеляційну скаргу заступника керівника Полтавської окружної прокуратури Полтавської області на рішення Господарського суду Полтавської області від 23.12.2025 у справі №917/1865/25 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Полтавської області від 23.12.2025 у справі №917/1865/25 - без змін.
В обґрунтування своєї позиції у справі вказує про таке:
- в даній справі прокуратура представляє орган місцевого самоврядування, а саме Полтавську міську раду, в той же час Полтавська міська рада в особі свого органу Управління з питань містобудування та архітектури видало відповідачу у справі Технічне завдання №008 на розробку проекту розподілу території земельних ділянок для обслуговування нежитлових будівель за адресою: м. Полтава, вул. Соборності, 37-Л, від 05.03.2025. Отже своїми діями Полтавська міська рада підтвердила, що не має жодних сумнівів щодо правомірності набуття права власності Товариством з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО";
- у біржовій угоді предмет (нежитлове приміщення площею 297,8 кв.м) був чітко ідентифікований, ціна узгоджена, і угода не містила заборонених умов. Відсутність протиправного змісту та дефектів волі (помилка, обман тощо) підтверджується фактичним виконанням: майно передане, використовувалося ПП "СКАЙНЕТ" без претензій, що свідчить про усвідомлену волю сторін. В постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 25.03.2024 у справі №336/6023/20 суд наголосив, що дійсність правочину оцінюється за законодавством, чинним на момент укладення, а не за нормами, ухваленими пізніше. Договори щодо придбання на біржових торгах об`єктів нерухомого майна вимагають оформлення в письмовій формі та не підлягають нотаріальному посвідченню;
- щодо адреси "вул. Соборності, 37-л" відповідно до відповіді Управління з питань містобудування та архітектури Полтавської міської ради від 18.11.2022 № 15/2 468 вих-22 та витягу з Реєстру будівельної діяльності станом на 03.10.2022, то в попередні роки адресація базувалася на описових або топографічних даних, регулюючись місцевими положеннями про присвоєння адрес, де літера "37-л" слугувала ідентифікатором без обов`язкової реєстрації в сучасних електронних системах; несуттєві похибки опису, які не перешкоджають ідентифікації об`єкта та не змінюють волі/змісту, не є підставою недійсності (огляд практики Верховного Суду від травня 2022 року щодо несуттєвих відмінностей, що не змінюють зміст зобов`язань);
- до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23.02.2016 №8.4 35//18/1. Враховуючи вищезазначене, у відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО" не може бути жодних дозвільних документів на будівництво оскільки відповідач спірний об`єкт у 1967 році не будував;
- норми статті 376 ЦК України не мають зворотної дії в часі. Спірна будівля зведена у 1967 році, тобто задовго до набрання чинності Цивільним кодексом 2003 року. Тому кваліфікація об`єкта як самочинного є юридично неможливою, що прямо випливає з положень статті 58 Конституції України та рішення Конституційного Суду України №1-рп/99;
- відповідач як власник об`єкта нерухомості має імперативне (законне) право на оформлення права користування або власності на земельну ділянку без проведення аукціону, посилання позивача на "порушення інтересів громади" є безпідставними, позивач не довів, що використання ділянки відповідачем створює будь-які ризики для територіальної громади, тоді як відповідач діє у відповідності до ст. 120, 122, 124, 134 Земельного кодексу України і ініціював процедуру оформлення права на землю;
- право власності ТОВ "ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО" виникло на підставі акта приймання-передачі від 18.05.2023, у межах безперервного ланцюга правочинів, кожен з яких був нотаріально посвідчений і зареєстрований відповідно до вимог чинного законодавства. Відсутність оскарження цієї реєстрації свідчить про її правомірність відповідно до презумпції правомірності запису в Державному реєстрі речових прав (ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень");
- відповідач діє добросовісно та у повній відповідності до ст. 120, 122, 123, 124, 125, 126, 134 Земельного кодексу України, а саме: не самовільно користується землею, а ініціював процедуру оформлення відповідно до законодавства; не заперечує комунальної власності на землю; не порушує прав територіальної громади, а навпаки — сприяє впорядкуванню земельних відносин; має переважне право на оформлення земельної ділянки без проведення земельних торгів, як власник об`єкта нерухомого майна (ч. 2 ст. 120, ч. 2 ст. 134 ЗК України); несе витрати на розробку та погодження проекту, що підтверджує реальний намір легалізувати земельні правовідносини.
03.03.2026 Полтавською окружною прокуратурою подано клопотання (вх.№ 2541) про долучення до матеріалів справи № 917/1865/25 у якості доказу витяг з інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон "АРКАН" від 20.02.2026 щодо перетину державного кордону ОСОБА_3 та доручення прокурора від 20.02.2026 в порядку ст. 36 Кримінального процесуального кодексу України.
10.03.2026 Полтавською окружною прокуратурою через підсистему "Електронний суд" подано клопотання про поновлення строку на подання клопотання щодо приєднання нових доказів до матеріалів справи (вх.№2897), в якому просить прийняти як докази наступні документи: 1) витяг з інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон "АРКАН" від 20.02.2026 щодо перетину державного кордону ОСОБА_3 на 1 арк., 2) доручення прокурора від 20.02.2026 в порядку ст. 36 КПК України на 1 арк.; 3) протокол обшуку від 20.02.2026 з додатками на 20 арк.; 4) лист ПП ПБТІ "Інвентаризатор" №2691 від 09.03.2026 на 1 арк.; 5) запит окружної прокуратури №55-3245-25 від 05.03.2026 в порядку ст. 93 КПК України на 2 арк.; 6) протокол допиту свідка ОСОБА_4 від 10.03.2026 з додатками на 7 арк.
10.03.2026 Товариством з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО" через підсистему "Електронний суд" подано додаткові пояснення щодо клопотання апелянта від 03.03.2026 у справі № 917/1865/25 (вх.№ 2908 від 11.03.2026). 
11.03.2026 в судовому засіданні оголошено перерву до 09.04.2026.
02.04.2026 Товариством з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО" через підсистему "Електронний суд" подано заперечення на клопотання позивача від 10.03.2026 у справі №917/1865/25.
06.04.2026 Товариством з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО" через підсистему "Електронний суд" подано додаткові пояснення у справ, в яких зокрема зазначає, що жодних даних щодо наявності у третіх осіб правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності, користування або інше речове право на спірний об`єкт нерухомості з моменту його будівництва йому не відомо, також товариство не може надати відомості щодо правових підстав користування спірним нерухомим майном та його продажу Приватним науково-виробничим підприємством "Енергомаш", оскільки отримало зазначене нерухоме майно шляхом внесення до статутного капіталу товариства.
Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2026 у зв`язку з відпусткою судді Тарасової І.В. для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Крестьянінов О.О.
07.04.2026 Полтавською обласною прокуратурою подано додаткові пояснення у справі, які було досліджено судовою колегією.
08.04.2026 Товариством з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО" через підсистему "Електронний суд" подано копію відповіді ОСОБА_3 від 05.03.2026.
В судове засідання з`явились прокурори Полтавської та Харківської обласних прокуратур, які підтримали вимоги поданої апеляційної скарги, та представник відповідача, який проти вимог та доводів апеляційної скарги заперечував з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.
Представник позивача в судові засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення повідомлений належним чином, про що свідчить наявна в матеріалах справи довідка про доставку електронного листа (ухвали Східного апеляційного господарського суду від 11.03.2026) до електронного кабінету позивача.
Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників учасників справи в судове засідання судом обов`язковою не визнавалась, у справі достатньо матеріалів для розгляду справи по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за відсутністю представника позивача.
Розглянувши клопотання прокурора про поновлення строку на подання нових доказів до матеріалів справи (вх.№2897), колегія суддів вказує про таке.
Відповідно до статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до положень статті 80 ГПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Отже, за загальним правилом, усі докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень мають бути подані учасниками справи до суду першої інстанції, а до суду апеляційної інстанції додаткові докази подаються у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Наведена норма пов`язує можливість поновлення процесуального строку з обов`язковою наявністю поважної причини (чи причин) пропуску відповідного строку. Якщо відновлення процесуального строку здійснюється за заявою сторони, заявник повинен обґрунтувати поважність причини (причин) пропуску строку, в разі необхідності - з поданням доказів цього.
Пропуск процесуального строку - це юридичний факт, який настає внаслідок бездіяльності уповноваженої особи в момент настання (або закінчення) цього строку з поважних причин чи з причини, що не можуть бути визнані такими, і такий, що породжує відповідні правові наслідки.
Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язані з дійсними істотними труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.
Господарський процесуальний кодекс України не пов`язує право суду поновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Отже, у кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.
Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ "ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО" 03.12.2025 до Господарського суду Полтавської області було подано додаткові пояснення, до яких на підтвердження дійсності укладення біржової угоди від 18.02.2006 надано лист Центральної універсальної біржі від 17.11.2025 (т.1, а.с. 232). 
Водночас вже 04.12.2025 Господарським судом Полтавської області за відсутності явки учасників справи, як наслідку відсутності з`ясування думки сторін про можливість закриття підготовчого провадження у справі, ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі. 
В свою чергу ухвалення вже 24.12.2025 рішення у справі позбавило Полтавську обласну прокуратуру скористатися правами, наданими ст.42 Господарського процесуального кодексу України, з приводу своєчасного надання обґрунтованих заперечень щодо наданого відповідачем доказу у справі (що потребувало попереднього отримання такої інформації у іншої юридичної особи).
Відтак наведені прокурором у клопотанні причини неподання додаткових доказів свідчать про наявність об`єктивних перешкод для їх подання суду першої інстанції у встановлений строк, що підтверджується матеріалами справи.
Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.
За таких обставин, з метою забезпечення рівних можливостей для сторін щодо захисту своїх інтересів, в тому числі подавання доказів на підтвердження обставин, на які вони посилаються, а також з`ясування дійсних обставин справи, судова колегія дійшла висновку про задоволення клопотання прокурора про долучення до матеріалів справи нових доказів у справі, а також наданої відповідачем до матеріалів справи відповіді ОСОБА_3 від 05.03.2026 (пояснення) з приводу обставин, на які посилається прокурор.
Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 ГПК України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.
18.02.2006 було укладено біржову угоду, між ПНВП "Енергомаш" (код ЄДРПОУ 31118470) в особі директора Горбенко Сергія Вікторовича (продавець) та ПП "СКАЙНЕТ" (код ЄДРПОУ 30601161) в особі директора Матвєєва Сергія Івановича (покупець).
Відповідно до біржової угоди від 18.02.2006 продавець передав покупцю майно: нежитлове приміщення 1967 року побудови площею 297,8 кв.м, розташоване за адресою м.Полтава, вул. Жовтнева 37-л (в подальшому перейменована на вул. Соборності). 
12.10.2022 Державним реєстратором на нерухоме майно виконавчого комітету Решетилівської міської ради Крамар Вікторією Вікторівною на підставі біржової угоди від 18.02.2006 прийнято рішення про державну реєстрацію об`єкту нерухомого майна (реєстраційний номер 2645117653080; номер відомостей про речове право 48121479), а саме: нежитлової будівлі А-1, загальною площею 297,8 кв.м, що розташована за адресою: м.Полтава, вул. Жовтнева 37-л, а також внесено відомості про право приватної власності на нерухоме майно за Приватним підприємством "СКАЙНЕТ" (код ЄДРПОУ 30601161). 
Відповідно до Акту приймання-передачі майна, серія та номер 1125, 1126 від 20.12.2022, виданого Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е.Л., ПП "СКАЙНЕТ" передало, а Хникін O.С. прийняв виплату частки в статутному капіталі підприємства майном, а саме: нежитловою будівлею А-1, загальною площею 297,8 кв.м, що розташована за адресою: м. Полтава, вул. Соборності, 37-л.
20.12.2022 державним реєстратором Виконавчого комітету Коломацької сільської ради Маляр Тетяною Миколаївною здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю А-1, загальною площею 297,8 кв.м, що розташована за адресою: м. Полтава, вул. Соборності, 37-л, за Хникіним Сергієм Олексійовичем (номер відомостей про речове право 48799963). 
Відповідно до Акту приймання-передачі майна, серія та номер: 358, 359,360, виданий 17.05.2023, видавник: приватний нотаріус Гетало О.М., Хникін С.О. та Хникіна Ю.О. передали, а ТОВ "ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО" в особі директора Петрова Дмитра Владиславовича прийняв у приватну власність нежитлову будівлю А-1, загальною площею 297,8 кв.м, що розташована за адресою: м. Полтава, вул. Соборності, 37-л. 18.05.2023 державним реєстратором Виконавчого комітету Оржицької селищної ради Маньківською Ганною Олегівною здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю А-1, загальною площею 297,8 кв.м, що розташована за адресою: м.Полтава, вул. Соборності, 37-л за Товариством з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО" (номер відомостей про речове право 50383043). 
Отже, ТОВ "ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО" набуло права власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю А-1, загальною площею 297,8 кв.м, що розташована за адресою: м.Полтава, вул. Соборності, 37-л, лише у 2023 році на підставі акту приймання-передачі. Об`єкт нерухомого майна - нежитлова будівля А-1, загальною площею 297,8 кв.м, за адресою: м.Полтава, вул. Соборності, 37-л, розташована на земельній ділянці площею 0,2234 га, що належить до земель комунальної форми власності Полтавської міської територіальної громади. 
05.03.2025 Управління з питання містобудування та архітектури Виконавчого комітету Полтавської міської ради видало ТОВ "ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО" технічне завдання №008 для розробки проекту розподілу території земельних ділянок для обслуговування нежитлових будівель за адресами Соборності, 37-л. 
В подальшому ТОВ "ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО", як власник нежитлової будівлі А-1 – 297,8 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Соборності, 37-л, та розміщується на земельній ділянці площею 0,2234 га, звернулось до ТОВ "Фірма "Архімісто" щодо виготовлення проекту розподілу території з метою визначення меж земельної ділянки для обслуговування нежитлової будівлі. 
10.07.2025 ТОВ "ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО" направив суміжному землекористувачу Полтавській обласній прокуратурі цінний лист з вкладеним описом щодо погодження проекту розподілу території земельних ділянок для обслуговування нежитлових будівель за адресою Соборності, 37-л, в місті Полтава.
11.07.2025 цінний лист від 10.07.2025 отримано уповноваженою особою Полтавської обласної прокуратури, відповіді та погодження суміжних меж прокуратурою надано не було. 
23.12.2025 ухвалене оскаржуване судове рішення з підстав, викладених вище.
Обґрунтування наявності підстав для представництва.
Статтею 131-1 Конституції України на прокуратуру покладено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно із ст. ст. 4, 53 ГПК України суд порушує справи за позовними заявами прокурорів, які звертаються до суду в інтересах держави.
Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження процесуальної дії (відповідні функції). Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.
Аналіз положень ст. 53 ГПК України у взаємозв`язку зі змістом ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює неналежно.
"Нездійснення захисту" має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Відповідно до п. п. 5.6 постанови від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 Верховним Судом встановлено, що прокурор не повинен встановлювати причини невиконання уповноваженими державою органами відповідних функцій у спірних відносинах.
Пунктами 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 визначено, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, а, отже, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах і може здійснювати представництво в порядку, передбаченому процесуальним законом.
"Інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17).
Згідно із ст. ст. 140, 142 Конституції України та ст. 2 Закону України "Про місцеве самоврядування" право та реальна здатність територіальної громади самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирувати питання місцевого значення гарантується Державою. Держава бере участь у формуванні доходів бюджетів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування.
Статтями 142 Конституції України та ст.ст. 16, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Так, у разі здійснення будівництва на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, найбільшого порушення зазнає право власника користуватись земельною ділянкою, яке слід розглядати як юридично гарантовану правовими нормами можливість власника самостійно господарювати на земельній ділянці, використовувати її корисні властивості для задоволення власних соціальних, економічних, духовних та інших потреб, тобто можливість її господарської експлуатації та, як наслідок, отримання доходу від неї.
Особа, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що їй не належить, своїми протиправними діями позбавляє власника можливості належним чином вільно користуватися земельною ділянкою.
У разі самочинного будівництва особа своїми діями також створює й інші перешкоди власнику. Йдеться, зокрема, про порушення права розпорядження земельною ділянкою, яке належить лише її власнику і полягає у юридично забезпеченій можливості визначати юридичну або фактичну долю земельної ділянки, тобто можливість вчиняти різні дії із земельною ділянкою.
У статті 90 Земельного кодексу України наведено детальний перелік прав власників земельних ділянок, зокрема, продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність; самостійно господарювати на землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди тощо. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відносини власника земельної ділянки із особою, яка вчинила самочинне будівництво на його земельній ділянці, регулюються частинами четвертою - шостою статті 376 ЦК України. Такі відносини, як і будь-які інші відносини власності, є абсолютними, в яких праву власника кореспондує обов`язок усіх і кожного утримуватися від будь-яких посягань на це право.
Основу такої правової охорони утворює принцип єдності земельної ділянки й будівель та споруд, розташованих на ній, основною ідеєю якого є унеможливлення виникнення ситуацій, у яких будівля й земельна ділянка стають об`єктами конкуруючих прав та інтересів різних суб`єктів. Законодавче визначення правових наслідків самочинного будівництва ґрунтується на пріоритетності захисту прав власника земельної ділянки.
Розглядаючи питання обґрунтування прокурором підстав представництва інтересів держави у суді, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 наголошено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. При цьому бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про рушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на зазначене порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Таким чином, визначений частиною четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.
Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
При цьому, нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 справі №806/1000/17 та від 28.11.2018 у справі № 914/2612/17.
З дослідженого колегією суддів вбачається, що на виконання вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" Полтавською окружною прокуратурою направлено на адресу Полтавської міської ради повідомлення від 17.02.2023 за № 55-144-3002вих-23, від 17.09.2025 за № 55-88-12760вих-25, щодо виявлених порушень законодавства.
Листом від 24.09.2025 за вих.№ 01-04-01.2-14/2235 Департамент земельних і водних ресурсів та земельного кадастру Полтавської міської ради повідомив, що звернення до суду з позовною заявою про знесення або визнання за Полтавською міською радою права власності на об`єкти нерухомого майна, або ж оскарження рішень судів, де департамент не був учасником справи не входить до повноважень та функціональних обов`язків Департаменту. З огляду на викладене департамент вважає за можливе при наявності відповідних підстав, з метою своєчасного усунення виявлених порушень, а саме, протиправного використання земельної ділянки, що перебуває у комунальній власності Полтавської міської територіальної громади, прокуророві здійснювати представництво інтересів Полтавської міської ради.
Таким чином, незважаючи на звернення прокурора до уповноваженого органу на виконання відповідних повноважень Полтавської міської ради, жодних заходів щодо поновлення інтересів Полтавської міської територіальної громади органом місцевого самоврядування не вжито.
Листом від 24.09.2025 №55-88-13079вих-25 на виконання вимог, визначених абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", окружною прокуратурою попередньо, до звернення з цим позовом до суду, повідомлено Полтавську міську раду щодо прийняття рішення про представництво інтересів держави в її особі, шляхом подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом визнання права власності на самочинне збудоване майно за територіальною громадою у зв`язку з тим, що Полтавською міською радою, незважаючи на її повідомлення прокуратурою про наявність на її земельній ділянці об`єкта самочинного будівництва, протягом розумного строку не вжито заходів цивільно-правового характеру на захист порушеного права.
Зважаючи на викладене та з огляду на те, що прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, та визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та обґрунтовано звернувся до суду в інтересах держави в особі Полтавської міської ради.
Щодо розгляду справи по суті, колегія суддів при апеляційному перегляді справи зазначає про таке.
Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України).
Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 Цивільного кодексу України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції України про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 Цивільного кодексу України).
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 375 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
Статтею 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості) віднесено земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Статтею 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Виходячи зі змісту наведених норм, чинне законодавство відносить до об`єктів нерухомого майна речі, за такими критеріями як міцний зв`язок із землею (стаціонарність, капітальний характер), яка може забезпечуватися зокрема наявністю такої несучої конструкції як фундамент, та неможливість переміщення речі без її знецінення та зміни цільового призначення, а державна реєстрація проводиться щодо прав на майно, яке вже має ознаки нерухомості і така реєстрація за прямою вказівкою закону визначає момент виникнення прав саме на нерухоме майно, а тому не може бути критерієм віднесення його до нерухомості, оскільки за законом первинним є об`єкт, а виникнення прав щодо нього є похідним.
Тобто, за чинним законодавством, майно визнається нерухомістю у силу своїх природних властивостей (міцний зв`язок із земельною ділянкою), капітального характеру та неможливістю переміщення без його знецінення та зміни призначення, а державна реєстрація виступає наслідком створення об`єкта нерухомості, умовою виникнення прав на нього та відповідно засобом введення його до цивільного обороту, не має самостійного правовстановлювального значення і проводиться на підставі визначених законом правовстановлювальних документів.
Статтею 376 Цивільного кодексу України врегульовано питання самочинного будівництва об`єктів, тобто такого, яке здійснено з порушенням чинного законодавства.
Згідно з частиною 1 зазначеної статті, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
За визначенням самочинного будівництва, наведеного у частині 1 статті 376 ЦК України, умовами для кваліфікації нерухомого майна як самочинного будівництва є наявність однієї з наступних ознак:
- майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети;
- майно збудоване без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту;
- майно збудоване з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Разом з цим слід враховувати, що державна реєстрація речового права є похідною технічною дією, яка може проводиться лише на підставі правовстановлювального документа, який підтверджує факт набуття речового права, а отже така реєстрація безпосередньо не створює такий факт та не має самостійного правовстановлювального характеру. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має, а тому сама по собі не є підставою та способом набуття права власності, є лише офіційним визнанням з боку держави вже набутого особою права. З урахуванням наведеного, сама по собі державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.
При цьому формулювання положень статті 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті.
Відповідна правова позиція щодо відсутності самостійного правовстановлювального характеру державної реєстрації узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах: Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.02.2018 у справі № 906/538/16 та від 21.01.21 у справі №910/27779/14; об`єднаної палати Верховного Суду від 24.01.2020 у справі №910/10987/18; Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 та від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 та постанові Верховного Суду від 16.09.2025 року у cправі № 916/757/24.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Наявність повноти судового захисту залежить від дій суду, який відповідно до ч.1 ст. 2 ГПК України повинен справедливо, неупереджено та своєчасно вирішити спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави, ураховуючи частину третю цієї ж статті.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені приписами ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом наведених норм, спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених(оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.Тобто це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути ефективними, тобто приводити до реального поновлення порушеного права(забезпечення припинення його невизнання чи оспорювання) або припиняти неможливість задоволення інтересу, а у випадку неможливості вказаного -забезпечити отримання відповідного відшкодування.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (оспорювання, невизнання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку із цим , або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Зазначена правова позиція щодо способів захисту узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц, від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16,постановах Верховного Суду від 25.05.2018 у справі № 910/23488/17 та від 12.12.2019 у справі № 910/1997/18, від 27.02.2020 у справі № 5013/458/11, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Отже, коли особа звернулася до суду за захистом порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до відповідного порушення, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Крім того, за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.
Отже, судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18).
Суди повинні встановити, настання яких дійсних правових наслідків прагне досягнути позивач шляхом подання позову і чи за встановлених обставин обраний позивачем спосіб захисту призведе до поновлення його прав та інтересів.
Перелік способів захисту, зазначений в ч. 2 ст. 16 ЦК України не є вичерпним, та суду надано право захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 3 ст. 16 ЦК України)
За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 03.04.2019 у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 37-38), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 54), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 34)).
Не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (пункт 35)).
Визнання права власності в порядку частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (частина третя статті 376 ЦК України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (частина п`ята статті 376 ЦК України).
Отже, застосування положень частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво, і, зокрема, захищає права власника земельної ділянки.
Зазначена правова позиція щодо способу захисту власника земельної ділянки, на якій іншою особою здійснено самочинне будівництво викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від в 15.11.2023 у справі № 916/1174/22.
Відповідно до приписів частин третьої та п`ятої статті 376 ЦК України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.
За змістом норми ч. 5 ст. 376 ЦК України, яку прокурор визначив правовою підставою для визнання права власності на спірне нерухоме майно за позивачем, умовами для її застосування є: наявність у позивача права власності на земельну ділянку, на якій таке майно розташоване; наявність у такого майна статусу самочинного будівництва; відсутність порушення внаслідок визнання за позивачем права власності на відповідне нерухоме майно прав інших осіб. 
Наявність у нерухомого майна ознак самочинного будівництва, визначаються законодавством, яке діяло на час створення цього майна, тобто на момент завершення будівництва і державна реєстрація, як похідна технічна процедура проводиться на підставі документів, які підтверджують наявність відповідних підстав набуття права власності саме на момент завершення будівництва.
У постановах Верховного Суду від 22.09.2021 у справі № 752/14334/19, від 10.10.2018 у справі № 557/1209/16-ц Верховного Суду України від 13.06.2012 № 6-54цс12 зроблено висновок, що право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом.
Як зазначено вище, за доводами прокурора, наявність у спірної будівлі ознак самочинного будівництва в розумінні статті 376 ЦК України підтверджується тим, що первісна реєстрація права власності на нежитлову будівлю літ. А-1 за адресою: м. Полтава, вул. Соборності, 37-Л, 12.10.2022 з відкриттям розділу щодо об`єкта нерухомого майна №2645117653080 (номер запису про право власності 48121479) за ПП "СКАЙНЕТ" проведена з порушенням ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 18, ч. 1 ст. 22 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та п. 40 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, а саме: без наявності інформації у відповідних реєстрах про прийняття нежитлової будівлі в експлуатацію, про наявність права володіння чи користування земельною ділянкою та без документу, що підтверджує присвоєння адреси. 
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
До 05.08.1992 закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.
Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення" (втратила чинність).
Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна, що будувався до 05.08.1992 й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1).
Як вбачається з відомостей копії інвентаризаційної справи №39689 на об`єкт нерухомості за адресою: м. Полтава, вул. Соборності, 37-л, станом на 19.11.2021, розробленої КП Полтавське бюро технічної інвентаризації "Інвентаризатор", роком побудови нерухомого майна визначено 1959 рік.
В свою чергу, відповідно до технічного паспорту "виробнича будівля" за адресою: м.Полтава, вул. Соборності, 37-л, виготовленого ФОП Беркутом Ігорем Юрійовичем станом на 27.06.2023, рік спорудження/реконструкції визначено 1967 рік (т.1, а.с. 146).
З наданої до матеріалів справи копії висновку експерта № 37 від 21.08.2025 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи у рамках досудового розслідування, що внесені до ЄДРПОУ за № 42022170000000119 від 20.12.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України, вбачається також існування іншого технічного паспорту на громадські будівлі (інвентаризаційна справа № 27537 від 15.09.2009) на об`єкт гараж-склад літ. "Л-1", загальною площею 297,8 м2. Копії вказаного технічного паспорту до матеріалів справи прокурором надано не було.
Отже, матеріали справи містять суперечливі данні щодо року побудови ще за часів існування СРСР нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: м.Полтава, вул. Соборності, 37-л, хоча саме це має визначальне значення для правильного вирішення питання про те, хто саме був власником спірної будівлі на момент її відчуження, за яких обставин було побудовано таке майно та чи порушено фактом його відчуження право позивача на зазначену будівлю. Під час розгляду справи судом першої інстанції судової будівельно-технічної експертизи з даного питання проведено не було.
З огляду на це, суд позбавлений можливості встановити чинне на час побудови цього нерухомого майна законодавство, яким врегульовано порядок набуття права власності на об`єкти новозбудованого нерухомого майна, вимоги щодо дозвільних документів на виділення земельної ділянки під будівництво нерухомому майна та відповідності збудованого об`єкта проектній документації, державним будівельним нормам і правилам, тобто вимоги, з недотриманням яких ч. 1 статті 376 ЦК України пов`язує наявність у збудованого об`єкта нерухомого майна статусу самочинного будівництва. 
Відтак, прокурором не доведено обрання належного та ефективного способу захисту порушених прав територіальної громади м. Полтави.
Окрім цього слід зазначити, що відповідно до частини другої статті 3 Закону України ''Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень'' речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації. 
Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. 
Отже, доки право власності на збудований об`єкт (об`єкт незавершеного будівництва) ні за ким не зареєстроване, такий об`єкт як об`єкт права власності не існує взагалі. 
Право власника на забудову земельної ділянки є нормативно регламентованим, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя статті 375 ЦК України).
Частиною сьомою статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що невідповідність будівельним нормам є підставою для відмови у прийнятті в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.
Будівельні норми - це нормативний акт технічного характеру, що встановлює обов`язкові вимоги до об`єкта нормування у будівництві. Застосування будівельних норм або їх окремих положень є обов`язковим для всіх суб`єктів містобудування (статті 1, 11 Закону України "Про будівельні норми").
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).
Позивач сам визначається зі способом захисту його права, водночас має довести обґрунтованість заявлених позовних вимог.
У постанові від 03 липня 2024 року у справі № 201/8007/21 (провадження № 61-3119св24) Верховний Суд акцентував увагу на тому, що визнання права власності можливе лише на майно, яке відповідає Державним будівельним нормам України.
У постанові від 08.05.2024 у справі № 126/1663/23 Верховний Суд також звертав увагу, що визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнятий до експлуатації, за відсутності відомостей про його відповідність вимогам будівельних норм, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.
Відомостей про те, що спірне нежитлове приміщення відповідає будівельним нормам щодо механічного опору та стійкості споруди, здоров`я та захисту довкілля, безпеки і доступності під час експлуатації, прокурором суду надано не було. 
Зокрема, наданий прокурором до матеріалів справи висновок експерта № 37 від 21.08.2025 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи у рамках досудового розслідування, що внесені до ЄДРПОУ за № 42022170000000119 від 20.12.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України, не стосується зазначених питань.
При цьому колегія суддів зауважує, що відповідно до положень статей 13, 73 ГПК України тягар доведення вказаних обставин покладено на прокурора та позивача, як предмету доказування відповідно до обраних позовних вимог.
У випадку, якщо самочинне будівництво збудоване з істотними порушеннями будівельних норм і правил, власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, з метою захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, вправі заявляти вимогу про знесення самочинно побудованого нерухомого майна за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво.
Варто зауважити, що у вказаній справі прокурором заявлено вимогу саме про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва. 
Відтак, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, надавши оцінку всім доказам в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність умов для задоволення заявленого у даній справі позову про визнання права власності та об`єкт самочинного відповідно до статті 376 ЦК України.
Слід з-поміж іншого зауважити, що процесуальний статус останнього набувача прав на об`єкт самочинного будівництва як відповідача надає такій особі можливість використовувати всі передбачені процесуальним законом засоби для захисту своїх прав та інтересів. Також суд під час розгляду справи зможе оцінити добросовісність відповідача та пропорційність застосовуваних до нього засобів.
Щодо визначення пропорційності легітимної мети втручання у право власності кінцевого набувача спірного майна судова колегія зазначає таке.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.
Відповідно до ст. З ЦК України принципи справедливості, добросовісності і а розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.
При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом ч. 3 ст. 509 цього Кодексу.
Отже, законодавець, задекларувавши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та. інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Згідно із ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ГПК України).
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982 (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), "Новоселецький проти України" від 11.03.2003, "Федоренко проти України" від 01.06.2006, заява N 47148/99).
Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1 Конвенції, зміст по суті якої, вимагає дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.
Отже, особа може бути позбавлена її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності повинна дотримуватися справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника.
Колегія суддів ураховує, що добросовісний набувач не може відповідати за порушеннями інших осіб. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18.03.2020 у справі №199/7375/16, від 20.05.2020 у справі № 199/8047/16, від 02.11.2021 у справі №925/1351/19, від 11.04.2023 у справі № 923/1137/21.
У позовах про визнання права власності на майно господарським судам також необхідно досліджувати, чи не будуть такі заходи втручанням у право іншої особи на мирне володіння майном, що є гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.
Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист право на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність та поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною 2 статті 353 цього Кодексу.
Отже, наведені норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ЦК України визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення особи права власності.
Матеріали справи не містять відомостей щодо вчинення Полтавською міською радою з моменту свого утворення будь-яких дій з приводу визначення правового статусу нежитлової будівлі, літ. А-1, загальною площею 297,8 кв.м, розташованої за адресою: м.Полтава, вул. Жовтнева 37-л. Це первинне упущення призвело до подальших подій. 
За встановлених судовою колегією обставин справи вбачається, що 12.10.2022 Державним реєстратором на нерухоме майно виконавчого комітету Решетилівської міської ради Крамар Вікторією Вікторівною на підставі біржової угоди від 18.02.2006 прийнято рішення про державну реєстрацію об`єкту нерухомого майна (реєстраційний номер 2645117653080; номер відомостей про речове право 48121479), а саме: нежитлової будівлі А-1, загальною площею 297,8 кв.м, розташованої за адресою: м. Полтава, вул. Соборності, 37-л, а також внесені відомості про право приватної власності на нерухоме майно за Приватним підприємством "СКАЙНЕТ" (код ЄДРПОУ 30601161). 
Судом першої інстанції було досліджено, що біржова угода від 18.02.2006 укладена на підставі спеціального закону, зареєстрована біржею у встановленому порядку; містить усі істотні умови (предмет, ціну, сторони, волевиявлення); відповідає змісту і вимогам законодавства, чинного на момент укладення; не потребувала нотаріального посвідчення згідно зі ст. 15 Закону України "Про товарну біржу". 
Зокрема, на підтвердження реальності укладення відповідачем біржової угоди від 18.02.2006 до суду надано довідку від 17.11.2025 №04.11.2025 за підписом Центральної універсальної біржі, що біржова угода №62, між ПНВП "Енергомаш" та ПП "СКАЙНЕТ" укладена 18.02.2006, а також відповідь на адвокатський запит Черненко Л.В. від 04.03.2026, відповідно до якої біржова угода №62 між ПНВП "Енергомаш" та ПП "СКАЙНЕТ" укладена 18.02.2006 на Центральній універсальній біржі, підписана Цьокою Вікторією Василівною особисто, як директором біржі. Щодо дати довідки № 04.11.2025 від 17.11.2025 повідомлено, що макет даної довідки підготовлений помічником тією датою, якою отримано запит, особисто підписаний ОСОБА_3 після повернення до країни. Як вказує ОСОБА_3 , на дату підписання не було звернуто увагу, проте на суть та дійсність даної довідки це не впливає.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судова колегія, оцінюючи надані учасниками докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, керуючись стандартом доказування "вірогідність доказів", дійшла висновку, що наданими до матеріалів справи поясненнями ОСОБА_3 щодо обставин складення довідки від 17.11.2025 №04.11.2025 спростовується доводи прокурора (зокрема, підтверджені доказами, наданими до суду апеляційної інстанції) з приводу відсутності фактичного укладення біржової угоди 18.02.2006. 
В постанові Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №302/27/17 наголошено, що формальні недоліки реквізитів чи оформлення договору (зокрема, неточності в реквізитах сторін, відсутність окремих атрибутів) не є самостійною підставою для недійсності правочину, якщо дотримано суті волевиявлення сторін.
Крім того, згідно з практикою Верховного Суду щодо дійсності біржових угод суд наголосив, що дійсність правочину оцінюється за законодавством, чинним на момент укладення, а не за нормами, ухваленими пізніше. Договори щодо придбання на біржових торгах об`єктів нерухомого майна вимагають оформлення в письмовій формі та не підлягають нотаріальному посвідченню (постанова об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 25.03.2024 у справі № 336/6023/20).
Водночас судовою колегією враховано, що статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 виснувала, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. 
Питання щодо оскарження вказаної біржової угоди від 18.02.2006 з підстав порушення вимог статті 658 ЦК України прокурором порушено не було.
Відтак, в матеріалах справи відсутні докази, які дають підстави для висновку, що первісний набувач спірного майна порушив закон за наслідками укладення біржової угоди від 18.02.2006 або брав участь у будь-яких шахрайських діях. Відповідні обставини також не спростовуються доказами, наданими прокурором до суду апеляційної інстанції.
З 2006 року спірне нерухоме майно двічі змінювало власників, але жодного разу органи державної влади, зокрема під час реєстрації прав власності в 2022 році, не виявили жодних порушень щодо статусу майна чи не запобігли вчиненню правочинів стосовно нього (оспорення всього ланцюга правочинів з переходу права власності на таке майно, зареєстровані відповідно до вимог чинного законодавства).
Водночас, необхідність виправити стару "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, добросовісно набуте особою, яка покладалася на законність дій органу державної влади. Ризик будь-якої помилки органу державної влади має покладатися на саму державу, і помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавлених осіб (рішення Європейського суду з прав людини щодо самочинного будівництва від 12.12.2024, Справа "ТОВ "Одеська бутербродна компанія" проти України" заява № 59414/15).
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
З огляду на наведену практику ЄСПЛ та Верховного Суду щодо застосування положень статті 1 Першого протоколу до "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" стосовно дотримання справедливої рівноваги при втручанні у право мирного володіння майном, колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що позовні вимоги у даній справі, окрім того, що є необґрунтованими, всупереч зазначених положень спрямовані на непропорційне втручання у права відповідача на мирне володіння майном. 
На думку суду, позбавлення права власності не це майно становитиме для відповідача індивідуальний надмірний тягар, враховуючи, що він як добросовісний набувач майна, який не є його забудовником, придбав його за нотаріально-посвідченим правочином після його неодноразового відчуження, не знав та не міг знати про дотримання забудовником порядку будівництва, буде позбавлений свого права на нього через помилки органів влади, допущені в рамках процедур, спеціально визначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, якими, зокрема, є процедури нотаріального посвідчення правочинів з нерухомістю та державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
У даному випадку суд апеляційної інстанції вважає, що скаржникові надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. 
Колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване судове рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні. Доводи, наведені прокурором не спростовують висновків господарського суду першої інстанції та не свідчать про допущення будь-яких порушень при прийнятті оскаржуваного рішення. 
За таких обставин, оцінивши подані учасниками справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді усіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, судова колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу заступника керівника Полтавської окружної прокуратури Полтавської області слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Полтавської області від 23.12.2025 у справі №917/1865/25 - без змін.
З урахуванням приписів ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору, що були понесені у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Полтавської окружної прокуратури Полтавської області залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 23.12.2025 у справі №917/1865/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок та строки оскарження постанови апеляційного господарського суду передбачені статтями 286-289 ГПК України.
Повна постанова складена 20.04.2026.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Я.О. Білоусова 

Суддя О.О. Крестьянінов