ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 948/655/24  Номер провадження 22-ц/814/1261/26	Головуючий у 1-й інстанції Косик С. М.  Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді Бутенко С. Б.
Суддів Обідіної О. І., Пилипчук Л. І.
за участю секретаря: Ракович Д. Г.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛТАВА-НАСІННЯ»
на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 24 жовтня 2025 року, ухвалене в селищі Машівка під головуванням судді Косик С. М., дата складення повного рішення суду 03 листопада 2025 року  
та на ухвалу цього суду від 06 листопада 2025 року, постановлену в селищі Машівка під головуванням судді Косик С. М.
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛТАВА-НАСІННЯ» до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «РІДІК», про стягнення штрафу за порушення умов договору про нерозголошення конфіденційної інформації, про неконкуренцію та непереманювання,
в с т а н о в и в:
У серпні 2024 року представник ТОВ «ПОЛТАВА-НАСІННЯ» - адвокат Овчаренко Я. О. звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ПОЛТАВА-НАСІННЯ» штраф, що виник в результаті порушення умов Договору № 2 від 15.06.2023 у розмірі 700 000 грн, а також судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 10 500 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 30 000 грн.
Позов мотивовано тим, що наказом № 4 від 22.11.2022 ОСОБА_1 було прийнято на посаду начальника відділу збуту ТОВ «ПОЛТАВА-НАСІННЯ», а в подальшому на підставі наказу № б/н від 01.03.2023 переведено на посаду комерційного директора та за взаємною згодою роботодавця та працівника між ними було підписано Договір № 2 від 15.06.2023 про нерозголошення конфіденційної інформації, про неконкуренцію та непереманювання.
Цим Договором визначено, що з метою належного виконання трудових обов`язків товариство передає ОСОБА_1 робочий продукт, інформацію визначену основним договором, конфіденційну інформацію, а також іншу інформацію, яка за умовами договору є конфіденційною.
Також ОСОБА_1 отримав доступ до CRM системи товариства, яка містила дані, зокрема, про клієнтів, їх контактні дані, перелік та обсяг товарів, контакти постачальників товариства.
Наказом № ПН000000002-0000000006 від 30.04.2024 про припинення трудового договору (контракту) трудові відносини між ТОВ «ПОЛТАВА-НАСІННЯ» та ОСОБА_1 було розірвано на підставу пункту 1 статті 36 КЗпП України.
Після припинення трудових правовідносин виявлено, що ОСОБА_1 не повернув товариству надані йому доступи до CRM системи та використовує інформацію, яка йому стала відома за час перебування на посаді комерційного директора в особистих цілях. Зокрема, звертався з комерційними пропозиціями від свого імені до постійних клієнтів товариства, тобто умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій з метою отримання прибутку за рахунок напрацьованої клієнтської бази, мав на меті реалізувати свій товар, тим самим порушуючи умови договору.
На вимогу-претензію товариства від 04.06.2025 про незаконне заволодіння CRM системою з корисних мотивів, за порушення умов договору про нерозголошення конфіденційної інформації, про неконкуренцію та непереманювання та сплату штрафу у зв`язку з таким порушенням, а також сплату заборгованості за порушення умов Договору про надання поворотної допомоги, ОСОБА_1 жодної відповіді не надав, кошти добровільно не сплатив.
Вважає такі дії відповідача конкурентними та спробами переманювання клієнтів, що є порушенням умов Договору № 2 від 15.06.2023.
Крім того, з мережі інтернет керівник товариства дізнався, що ОСОБА_1 є особою, яка може вчиняти дії від імені юридичної особи ТОВ «РІДІК», яке зареєстроване 21.03.2024, тобто майже за місяць і тиждень до звільнення ОСОБА_1 , відтак саме в результаті неповернення/викрадення доступу до CRM системи позивача забезпечується діяльність новоствореного ТОВ «РІДІК».
Вважає вказане в сукупності підставою для застосування до ОСОБА_1 передбачених Договором санкцій. 
Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 24 жовтня 2025 року у задоволенні позову ТОВ «ПОЛТАВА-НАСІННЯ» відмовлено.
Стягнуто з ТОВ «ПОЛТАВА-НАСІННЯ» на користь ОСОБА_1 витрати на проведення судової почеркознавчої експертизи в розмірі 10 696,80 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 32 500 грн.
Ухвалою Машівського районного суду Полтавської області від 06 листопада 2025 року відмовлено в ухваленні додаткового рішення у справі в частині витрат позивача на професійну правничу допомогу.
Не погодившись з вказаними судовими рішеннями, представник ТОВ «ПОЛТАВА-НАСІННЯ» - адвокат Ялова М. О. оскаржила їх в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі на рішення суду, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «ПОЛТАВА-НАСІННЯ» задовольнити в повному обсязі. 
Також в апеляційній скарзі на рішення суду апелянт висловила заперечення на ухвалу районного суду від 18 вересня 2025 року про відмову у задоволенні клопотання про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи, яку просила скасувати.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що відповідач своїми умисними діями порушив умови Договору № 2 від 15.06.2023 про нерозголошення конфіденційної інформації, про неконкуренцію та непереманювання, на підтвердження чого позивачем надано відповідні докази, проте суд відхилив всі доводи позивача, вибірково дослідив докази по справі та поклав в основу рішення висновок почеркознавчої експертизи, правдивість якого позивач неодноразово ставив під сумнів в суді у зв`язку з невідповідністю вимогам Інструкції, суперечності висновку матеріалам справи, недоліками у зразках підпису тощо. 
На думку апелянта, за наданого позивачем обсягу доказів висновок експерта, який сам по собі не встановлює юридичних фактів, не може ані самостійно спростовувати факт укладення Договору, ані усувати інші докази, що підтверджують порушення відповідачем його умов.
Крім того, суд безпідставно відмовив у призначенні повторної почеркознавчої експертизи, що позбавило позивача можливості належно спростувати сумнівний експертний висновок та порушило принцип рівності сторін.
Посилається на порушення судом вимог щодо обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, оскільки суд обмежився механічним відтворенням висновку експерта, не здійснивши власної оцінки цього доказу, не навів мотивів, чому саме цей доказ визнав більш вірогідним порівняно з доказами позивача, і не детально пояснив, чому інші доводи сторін відхилено. 
В апеляційній скарзі на ухвалу суду від 06 листопада 2025 року представник ТОВ «ПОЛТАВА-НАСІННЯ» - адвокат Ялова М. О., просить ухвалу суду скасувати як таку, що постановлена з істотним порушенням норм процесуального права, принципів диспозитивності та змагальності, а також вимог щодо повноти й обґрунтованості судового рішення, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити клопотання позивача про долучення доказів від 28.10.2025, а також стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані з розглядом справи в апеляційній інстанції.
Доводи скарги мотивує тим, що суд неправильно кваліфікував клопотання позивача, фактично підмінивши його зміст власним тлумаченням, відмовився застосувати норми статті 141 ЦПК України, які прямо гарантують право сторони подавати докази судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення, та проігнорував дотримання позивачем установлених законом строків і процесуальних вимог. 
Крім того, ухвала не містить аналізу змісту клопотання, оцінки поданих доказів і посилань на правові норми, що виключало б можливість їх долучення, що суперечить статті 263 ЦПК України та практиці ЄСПЛ щодо обов`язку суду надавати мотивоване рішення. 
Вважає, що сукупність цих порушень свідчить про прийняття ухвали без належного правового обґрунтування, у зв`язку з чим вона не може вважатися законною та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
У відзивах на апеляційні скарги представник  ОСОБА_1  - адвокат Будігай О. В. просить залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін як законні та обґрунтовані.
Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг, виходячи з наступного.
За правилами частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
По справі встановлено, що ТОВ «ПОЛТАВА-НАСІННЯ» є суб`єктом господарювання, зареєстрованим 22.01.2002, основним видом діяльності якого є: оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин; вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур; оптова торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; оптова торгівля квітами і рослинами; оптова торгівля хімічними продуктами; роздрібна торгівля квітами, рослинами, насінням, добривами, домашніми тваринами та кормами для них у спеціалізованих магазинах.
З 23.11.2022 сторони перебували у трудових правовідносинах, відповідач працював на посадах начальника відділу збуту, а з 01.03.2023 - комерційного директора ТОВ «ПОЛТАВА-НАСІННЯ».
30.04.2024 ОСОБА_1 звільнено з роботи у ТОВ «ПОЛТАВА-НАСІННЯ» на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України - за угодою сторін.
Заявляючи вимогу про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 700 000 грн позивач стверджує, що після звільнення з роботи відповідач скористався конфіденційною інформацією, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням трудових обов`язків, чим порушив умови договірних відносин сторін, зокрема, зобов`язань щодо нерозголошення такої інформації та невикористання у власних цілях для власної вигоди. 
Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «ПОЛТАВА-НАСІННЯ» до ОСОБА_1 про стягнення штрафу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з недоведеності заявлених позовних вимог, з чим погоджується і судова колегія апеляційного суду, виходячи з наступного. 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.
Юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу (частина перша статті 94 ЦК України).
Згідно зі статтею 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом.
Приписами статей 20, 21 Закону України «Про інформацію» встановлено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом. 
Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, а також інформація, визнана такою на підставі закону. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, якщо інше не встановлено законом. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом. 
Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов.
У статті 505 ЦК України наведено поняття комерційної таємниці, якою є інформація, яка є секретною в тому розумінні, що вона в цілому чи в певній формі та сукупності її складових є невідомою та не є легкодоступною для осіб, які звичайно мають справу з видом інформації, до якого вона належить, у зв`язку з цим має комерційну цінність та була предметом адекватних існуючим обставинам заходів щодо збереження її секретності, вжитих особою, яка законно контролює цю інформацію. Комерційною таємницею можуть бути відомості технічного, організаційного, комерційного, виробничого та іншого характеру, за винятком тих, які відповідно до закону не можуть бути віднесені до комерційної таємниці.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 23 листопада 2020 року у cправі № 910/1759/19, сформував правові висновки, що неправомірним використанням комерційної таємниці є впровадження у виробництво або врахування під час планування чи здійснення господарської діяльності без дозволу уповноваженої на те особи відомостей, що становлять відповідно до законодавства України комерційну таємницю.
Склад та обсяг відомостей, що становлять комерційну таємницю, порядок їх захисту визначаються самостійно власником або керівником підприємства з дотриманням чинного законодавства. Підприємство має право розпоряджатися такою інформацією на власний розсуд і здійснювати щодо неї будь-які законні дії, не порушуючи при цьому права третіх осіб.
При цьому Верховний Суд наголосив, що зобов`язання з дотримання конфіденційності можуть встановлюватись в чітко оформлюваних домовленостей і такі зобов`язання є справедливими з міркувань добросовісності в аспектах розуміння здійснення господарської діяльності в економічній конкуренції.
Наявність такої домовленості з відповідачем та встановлення у ТОВ «ПОЛТАВА-НАСІННЯ» обсягу відомостей, що становлять конфіденційну комерційну таємницю, та порядку її захисту позивач доводив Договором № 2 про нерозголошення конфіденційної інформації, про неконкуренцію та непереманювання від 15.06.2023, укладення якого відповідач заперечив. 
Інших доказів покладення на ОСОБА_1 зобов`язань з використання конфіденційної інформації та відповідальності за їх порушення позивач суду не надавав і такі докази у матеріалах справи відсутні.
Одними із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4, 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Відповідно до частин першої та третьої статті 12, частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).
Суд має оцінювати докази за правилами статті 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, враховуючи їх вірогідність, належність, допустимість та достовірність. 
Даючи оцінку наданому позивачем Договору № 2 від 15.06.2023, суд першої інстанції виходив з факту його не укладення, що підтверджено висновком судової почеркознавчої експертизи № СЕ-19/117-25/16054-ПЧ від 30.07.2025, згідно якого підпис від імені ОСОБА_1 у договорі виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Оскільки підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, що підтверджує наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечує їх ідентифікацію, відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року у cправі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23), що були враховані судом при вирішенні цієї справи.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції обґрунтованого виходив з презумпції відсутності волевиявлення відповідача на укладення Договору № 2 про нерозголошення конфіденційної інформації, про неконкуренцію та непереманювання від 15.06.2023, яка належними та допустимими доказами не спростована.
Лише заперечення в апеляційній скарзі висновків судової почеркознавчої експертизи, яка виконана за ухвалою суду на підставі наданих сторонами доказів, не свідчить про неправильність висновків суду, що між сторонами не було досягнуто домовленості із зобов`язань відповідача по нерозголошенню конфіденційної інформації позивача, відтак такий договір не створює відповідних прав та обов`язків сторін, зокрема, сплати штрафу за порушення зобов`язання, а тому відсутні правові підстави для покладення на ОСОБА_1 відповідальності, передбаченої умовами цього договору.
Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. 
Абзац другий частини першої статті 218 ЦК України визначає право заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину та встановлює, що такий факт може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, окрім показань свідків.
Вказані засоби можуть бути використані також для доведення факту вчинення правочину, що сприятиме захисту права іншої сторони правочину, який фактично відбувся, від зловживань у вигляді оспорювання факту вчинення цього правочину лише з огляду на відсутність підпису (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у cправі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23)).
Проте таких доказів позивачем по справі не надано, а показання свідка ОСОБА_2 є недопустимим доказом у спірних правовідносинах та вірно не взяті судом до уваги, оскільки при застосуванні правових наслідків недодержання вимоги щодо письмової форми правочину рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. 
Доводи апеляційної скарги представника позивача у запереченнях на ухвалу Машівського районного суду Полтавської області від 18.09.2025 про відмову у призначенні повторної судово-почеркознавчої експертизи посилання на нові обставини та засоби доказування не містять, а наведеним аргументам позивача судом першої інстанції дано належну правову оцінку. Сама лише незгода сторони із висновком експерта без доведення обставин, встановлених частиною другою статті 113 ЦПК України, не відповідає завданням цивільного судочинства та не є підставою для призначення повторної експертизи.
Відповідно до частин першої, другої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України).
Чинне законодавство України не передбачає покладення на працівника штрафу за порушення зобов`язання про нерозголошення інформації з обмеженим доступом, зокрема інформації, що становить комерційну таємницю, тому факт неукладення сторонами спірного договору, пунктом 4.2 якого визначено відповідальність ОСОБА_1 за порушення будь-якого пункту договору у вигляді сплати штрафу у розмірі 700 000 грн, свідчить про відсутність у позивача права на одержання неустойки, що є підставою для відмови у позові. 
Колегія суддів також звертає увагу, що позивачем не доведено і факт використання відповідачем конфіденційної комерційної інформації ТОВ «ПОЛТАВА-НАСІННЯ», а докази, на які посилається представник позивача в апеляційній скарзі ґрунтуються на припущеннях та достовірно вказаних обставин не підтверджують. 
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
З огляду на викладене колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції дано належну правову оцінку доказів та аргументів сторін, при вирішенні справи вірно застосовано норми матеріального та процесуального права і наведено достатнє обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову ТОВ «ПОЛТАВА-НАСІННЯ» до ОСОБА_1 , що ґрунтується на договірних правовідносинах, наявності яких позивачем по справі не доведена. 
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат позивача на професійну правничу допомогу після ухвалення рішення у справі, суд першої інстанції вірно виходив з того, що згідно зі статтею 270 ЦПК України суд може ухвалити додаткове рішення стосовно судових витрат за заявою учасників справи чи з власної ініціативи. 
Клопотання представника позивача про приєднання до матеріалів справи доказів понесених витрат на правничу допомогу, поданих у порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України, суд вірно розцінив, як підставу для вирішення питання про такі судові витрати, що не було здійснено судом під час ухвалення рішення. 
Відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно абзацу другому частини третьої статті 259 ЦПК України суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.
Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3 частини першої статті 270 ЦПК України).
За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
У відповідності до частини першої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
Згідно частин другої, третьої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
28.10.2025 через підсистему «Електронний суд» представник ТОВ «ПОЛТАВА-НАСІННЯ» - адвокат Ялова М. О. подала до суду клопотання про долучення доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу, у якому зазначила, що позивачем в першому процесуальному документі по суті спору (позовній заяві) було заявлено про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та заявлено, що докази понесення таких витрат буде надано протягом 5-ти днів з моменту винесення рішення.
Таким чином, з урахуванням вищенаведених норм процесуального права та поданих представником позивача заяв, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд самостійно змінив зміст поданого клопотання та підмінив волевиявлення позивача, оскільки про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем було заявлено у позовній заяві.
Подання стороною позивача доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення рішення вимагало відповідного процесуального вирішення даного питання судом. 
Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 141 ЦПК України у разі відмови у позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу, покладаються на позивача, тому суд обґрунтовано відмовив в ухваленні додаткового рішення у справі щодо понесених позивачем витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції. 
Доводи апеляційних скарг представника позивача висновків суду першої інстанції не спростовують та не вказують на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення. 
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг ТОВ «ПОЛТАВА-НАСІННЯ» без задоволення, а оскаржуваних судових рішень у справі - без змін як таких, що відповідають вимогам норм матеріального та процесуального права.
Оскільки апеляційні скарги залишаються без задоволення, понесені відповідачем судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції покладаються на позивача. 
Представником ОСОБА_1 - адвокатом Будігай О. В. заявлено про понесенні відповідачем витрат на професійну правничу допомогу за весь час апеляційного перегляду справи Полтавським апеляційним судом у сумі 14 000 грн, яка складається з вартості послуг за підготовку та подання адвокатом відзиву на апеляційну скаргу на ухвалу районного суду - 4 000 грн, складання та подання адвокатом відзиву на апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції - 6 000 грн, а також представництво клієнта в Полтавському апеляційному суді - 4 000 грн.
На підтвердження вказаних витрат надано Додатковий договір № 03 до Договору від 16.09.2024 № 16/09-24-1 «Про надання правової (правничої) допомоги» від 30.01.2026, Акт № 06/03/26-1 наданих послуг з професійної правничої допомоги від 06.03.2026, рахунок на суму 14 000 грн та платіжну інструкцію про перерахування вказаних коштів відповідачем 12.03.2026 в оплату послуг з професійної правничої допомоги у справі № 948/655/24.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Суд має також виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зазначено, що Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар та неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.
Разом з тим, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
Враховуючи обставини справи та незмінність позиції відповідача в суді першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів вважає, що підготовка відзивів на апеляційні скарги на рішення та ухвалу суду першої інстанції з процесуальних питань не вимагали великого обсягу аналітичної та технічної роботи адвоката, тому, приймаючи до уваги предмет спору, обсяг наданих адвокатом Будігай О. В. послуг правничої допомоги відповідачу в суді апеляційної інстанції, а також виходячи з критеріїв розумності і справедливості, колегія суддів дійшла висновку, що відшкодуванню відповідачеві за рахунок позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛТАВА-НАСІННЯ» залишити без задоволення.
Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 24 жовтня 2025 року та ухвалу цього суду від 06 листопада 2025 року залишити без змін.
В порядку розподілу судових витрат стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛТАВА-НАСІННЯ» на користь ОСОБА_1 5 000 грн у відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя        С. Б. Бутенко

Судді          О. І. Обідіна

Л. І. Пилипчук