ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
18 березня 2026 року 	м. Тернопіль	Справа № 921/732/25 	

Господарський суд Тернопільської області
у складі судді Боровця Я.Я. 
за участю секретаря судового засідання Шевчук К.О.
Розглянув справу у порядку загального позовного провадження
за позовом Фізичної особи – підприємця Романов Сергія Миколайовича, АДРЕСА_1 
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясокомбінат Тернопільський", вул. Промислова, 1, с. Острів, Тернопільський район, Тернопільська область 
про стягнення заборгованості у розмірі 2 087 775,92 грн.

У судове засідання учасники судового процесу не з"явилися.

Судові процедури.
Судом роз`яснено форму і стадії судового провадження, що здійснюється у межах справи згідно до вимог ГПК України. 
Фіксування судового засідання технічними засобами здійснюється відповідно до статті 222 ГПК України.
Заяв про відвід (самовідвід) судді та секретаря судового засідання з підстав, визначених ст. ст. 35-37 ГПК України не надходило. 

Суть справи. 
Фізична особа – підприємець Романов Сергій Миколайович звернувся до Господарського суду Тернопільської області з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "М"ясокомбінат Тернопільський" про стягнення заборгованості у розмірі 2 087 775,92 грн.

Відкриття провадження у справі. 
Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2025, для розгляду справи №921/732/25 визначено суддю Боровця Я.Я.
Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 08.12.2025 відкрито провадження у справі №921/732/25 за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 12.01.2026.
Розгляд справи здійснювався за правилами загального позовного провадження.

Підготовче провадження.
Підготовче засідання вперше призначено на 12.01.2026.
Протокольною ухвалою від 12.01.2026 підготовче засідання відкладено на 27.01.2026.
Ухвалою суду від 27.01.2026 призначено підготовче засідання на 04.02.2026, з підстав, викладених в ній.
Ухвалою суду від 04.02.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу №921/732/25 до судового розгляду по суті на 19.02.2026.

Розгляд справи по суті.
У судовому засіданні – 19.02.2026 розпочато розгляд справи по суті.
У судовому засіданні 19.02.2026 оголошено перерву до 02.03.2026, про що зазначено у протоколі судового засідання.
При розгляді справи по суті, суд з`ясував обставини справи, дослідив докази у справі, заслухав обґрунтування позовних вимог представника позивача, вступне та заключне слово, заперечення представника відповідача, його вступне та заключне слово.
У судовому засіданні 02.03.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення у справі №921/732/25 та оголошено перерву до 10.03.2026, про що зазначено у протоколі судового засідання.
Ухвалою суду від 10.03.2026 продовжено строк для проголошення судового рішення у справі №921/732/25 до 18.03.2026. Призначено дату для проголошення судового рішення на 18.03.2026.
У судовому засіданні 18.03.2026 суд оголосив скорочене рішення, відповідно до вимог статті 240 ГПК України.

Інші процесуальні дії.
Ухвалами суду від 08.01.2026 та від 30.01.2026 заяви представника ФОП Романова Сергія Миколайовича – адвоката Іваницького Ярослава Олеговича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, задоволено.
Ухвалою суду від 12.01.2026 внесено дані РНОКПП НОМЕР_1 Юсипіва Романа Васильовича до додаткових відомостей про учасника справи для доступу до електронної справи №921/732/25 в підсистемі "Електронний суд", в якості представника відповідача – Товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясокомбінат Тернопільський". Надано представнику відповідача – Товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясокомбінат Тернопільський" – адвокату Юсипіву Роману Васильовичу доступ до електронної справи №921/732/25 в підсистемі "Електронний суд".
Ухвалами суду від 22.01.2026 та від 09.02.2026 клопотання представника ФОП Романова Сергія Миколайовича – адвоката Цимбали Ірини Зіновіївни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, задоволено.
Ухвалою суду від 09.02.2026внесено дані РНОКПП НОМЕР_2 Цимбали Ірини Зіновіївни до додаткових відомостей про учасника справи для доступу до електронної справи №921/732/25 в підсистемі "Електронний суд", в якості представника позивача – ФОП Романова Сергія Миколайовича. Надано представнику позивача – ФОП Романова Сергія Миколайовича – адвокату Цимбалі Ірині Зіновіївні доступ до електронної справи №921/732/25 в підсистемі "Електронний суд".

Аргументи сторін
Правова позиція позивача.
В обґрунтування підстав позову позивач посилається на обставину порушення відповідачем умов Агентського договору №01-20-12/24 від 29.12.2024 в частині сплати винагороди, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 2 087 775,92 грн.
У судовому засіданні представником позивача підтримано позовні вимоги в повному обсязі, просить суд позов задоволити.

Заперечення відповідача.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечив щодо позову з підстав, викладених у відзиві на позов (вх. № 456 від 20.01.2026).
У судовому засіданні просить суд у задоволенні позову відмовити.

Відповідь на відзив.
23.01.2026 (документ сформований в системі "Електронний суд") позивачем надіслано відповідь на відзив (вх. №560), відповідно до статті 166 ГПК України, згідно якої доводи відповідача вважає безпідставними.
Заперечення на відповідь на відзив.
Представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив (вх. №637 від 27.01.2026), які судом приєднано до матеріалів справи.

Фактичні обставини, встановлені судом.
20.12.2024 між Фізичною особою – підприємцем Романовим Сергієм Миколайовичем (Агент/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "М`ясокомбінат Тернопільський" (Принципал/відповідач) укладено агентський договір №01-20-12/24, відповідно до умов якого Агент зобов`язується за дорученням та в інтересах Принципала за винагороду сприяти укладанню угод Принципалом, зобов`язується робити за дорученням Принципала юридичні й інші дії від свого імені, але за рахунок Принципала, або від імені й за рахунок Принципала (п. 1.1. Договору).
Відповідно пункту 1.2. Договору, Принципал, що працює в галузі виробництва м`ясної продукції, бажає розширення своєї діяльності на території України, а, Агент сприяє Принципалу в просуванні його продукції на території України, відповідно до умов цього Договору.
Пунктом 2.1 Договору сторони домовились про обов"язки Агента, зокрема Агент має здійснювати свої повноваження відповідно до закону та цього договору, добросовісно та в межах, що потребує даний вид угоди; приймати від Принципала інформацію, необхідну для надання послуг; повідомляти Принципалу про кожний випадок його посередництва в укладанні угоди в інтересах Принципала.
Винагорода Агента обраховується як відсоток від вартості (ціни) договорів укладених Агентом на користь Принципала та/або укладених Принципалом внаслідок сприяння Агента, а саме: якщо предметом продажу є консерви – 5% ; якщо предметом продажу є м`ясна продукція – 1,5%. Факт залученості Агента до укладення Принципалом договорів про відчуження товару (купівлі-продажу, поставки, тощо) Принципала підтверджується Листом однієї із сторін такого Договору (Принципала та/або кінцевого набувача товару) (п. 3.1. Договору).
Відповідно до п. 3.2. Договору, форма оплати: безготівкова, шляхом перерахування коштів на рахунок Агента, який зазначений в кінці Договору.
Пунктом 3.3. Договору передбачено, що розмір коштів зазначених в п. 3.1., 3.1.1. перераховуються Принципалом в п`ятиденний строк після настання всіх та кожної із наступних подій: отримання Товару Покупцями. 
Договір набирає чинності з та діє до 31 грудня 2025 року. У випадку, якщо за 1 (один) місяць до дати закінчення дії договору жодна із сторін не повідомить про своє бажання припинити договірні відносини, дія договору продовжується на аналогічний період. Договір може бути продовжений за письмовою згодою Сторін. (п. 14.1. Договору).
Як зазначає позивач, що листом №20/12/2024 від 20.12.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю "М`ясокомбінат Тернопільський" підтверджує, що в рамках Агентського договору №01-20-12/24 від 20.12.2024 ФОП Романовим С.М. надавав, як Агент, послуги з сприяння укладанню угод Принципалом, а саме – при встановленні господарських правовідносин із Товариством з обмеженою відповідальністю "Буський консервний завод" щодо купівлі-продажу (поставки) товару згідно договору поставки №1/10.07.2024 від 10.07.2024 та продовження дії даного договору на 2025 рік.
15.09.2025 Фізична особа – підприємець Романов С.М. звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясокомбінат Тернопільський" із запитом про надання належним чином завірену копію Договору поставки №1/10.07.2024 від 10.07.2024 укладений між ТОВ "М`ясокомбінат Тернопільський" та ТОВ "Буський консервний завод" (разом із усіма додатками та додатковими угодами/договорами, зокрема, але не виключно, щодо продовження чинності такого на 2025 рік). Повідомити та надати документальне підтвердження обсягу продажів ТОВ "М`ясокомбінат Тернопільський" на користь ТОВ "Буський консервний завод" в рамках договору поставки №№1/10.07.2024 від 10.07.2024 року за період з 20.12.2024 по дату формування відповіді на цей запит (зокрема, шляхом надання копій видаткових накладних).
24.10.2025 ТОВ "М`ясокомбінат Тернопільський" надало відповідь на запит ФОП Романова С.М. від 15.09.2025 разом із копіями Договору поставки №1/10.07.2024 від 10.07.2024 та видаткових накладних (з товарно-транспортною накладною), оформлених на адресу ТОВ "Буський консервний завод" у межах виконання зазначеного договору, за період з 20.12.2024.
Як стверджує позивач, що на виконання своїх договірних зобов`язань, надав послуги, а відповідач отримав, про що свідчать Договір поставки №1/10.07.2024 від 10.07.2024, видаткові накладні та товарно-транспортні накладні, а також Акти здачі – прийняття робіт (надання послуг) від 07.11.2025.
Однак, відповідач порушив умови договору щодо оплати винагороди, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виник борг у розмірі 2 087 775,92 грн. 
З метою досудового врегулювання спору, 07.11.2025 позивачем направлялася відповідачу вимога щодо сплати заборгованості у розмірі 2 087 775,92 грн. Одночасно надіслано відповідні Акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 07.11.2025. 
Вказана вимога залишена відповідачем без відповіді та без задоволення. 
Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв"язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Норми права, застосовані при вирішенні спору та мотиви, з яких виходив суд при ухваленні рішення.
Всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши у сукупності усі докази, суд дійшов таких висновків.
Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Тобто, право на судовий захист у суб`єкта господарювання виникає у разі порушення або оспорювання його права або охоронюваного законом інтересу.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).
Зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 Цивільного кодексу України).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 Цивільного кодексу України).
Договір виконує функцію безпосередньої правостворюючої підстави виникнення зобов`язання. Це означає, що права та обов`язки сторін, які становлять зміст зобов`язання, виникають із самого договору і не потребують інших факторів.
У відповідності до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Отже правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.
Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).
У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.
Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі №911/2768/20, від 30.06.2021 у справі №910/3140/19.
Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 Цивільного кодексу України.
Із змісту частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України випливає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).
Взаємовідносини сторін виникли на підставі агентський договору №01-20-12/24 від 20.12.2024, який за правовою природою є договором надання послуг.
Вказаний договір є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.
Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору про надання послуг, строк дії договору, умови надання послуг/отримання, факт виконання, загальна вартість наданих послуг, настання строку його оплати та наявність часткової чи повної оплати.
Правова природа цих зобов`язань - що виникають з надання/споживання послуг, зумовлює врахування (при вирішенні питання/спору щодо виникнення обов`язку їх оплати, розміру та вартості для їх оплати) загальних положень Закону щодо надання/споживання/підстав для оплати послуг та відповідних особливостей, що регламентовані, зокрема положеннями статей 901, 903 ЦК України
Загальні правила надання послуг визначені, зокрема, Цивільним кодексом України, статтею 901 якою передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
При цьому загальне правило статті 903 ЦК України передбачає оплатність послуги за договором про надання послуги, якщо договором передбачено надання послуг за плату, у зв`язку з чим правила та вимоги щодо оплатності послуг застосовуються у разі їх надання. Тоді як за відсутності факту та доказів надання відповідних послуг надавач послуг позбавлений права та підстав вимагати їх оплати від отримувача послуг.
Статтею 243 Цивільного кодексу України передбачено, що комерційним представником є особа, яка постійно та самостійно виступає представником підприємців при укладенні ними договорів у сфері підприємницької діяльності. Комерційне представництво одночасно кількох сторін правочину допускається за згодою цих сторін та в інших випадках, встановлених законом. Повноваження комерційного представника можуть бути підтверджені письмовим договором між ним та особою, яку він представляє, або довіреністю. Особливості комерційного представництва в окремих сферах підприємницької діяльності встановлюються законом.
Суд зазначає, що на момент виникнення та існування спірних правовідносин був чинний Господарський кодекс України, який з 28.08.2025 втратив чинність Закону України № 4196-IX від 09.01.2025. 
Отже, під час розгляду позовних вимог в частині стягнення пені підлягають застосуванню норми Господарського кодексу України, чинного на момент виникнення та існування спірних правовідносин.
Статтею 295 Господарського кодексу України (яка діяла на момент спірних правовідносин) визначено, що комерційне посередництво (агентська діяльність) є підприємницькою діяльністю, що полягає в наданні комерційним агентом послуг суб`єктам господарювання при здійсненні ними господарської діяльності шляхом посередництва від імені, в інтересах, під контролем і за рахунок суб`єкта, якого він представляє. 
Відповідно до статті 296 Господарського кодексу України агентські відносини виникають у разі: надання суб`єктом господарювання на підставі договору повноважень комерційному агентові на вчинення відповідних дій; схвалення суб`єктом господарювання, якого представляє комерційний агент, угоди, укладеної в інтересах цього суб`єкта агентом без повноваження на її укладення або з перевищенням наданого йому повноваження. 
За агентським договором одна сторона (комерційний агент) зобов`язується надати послуги другій стороні (суб`єкту, якого представляє агент) в укладенні угод чи сприяти їх укладенню (надання фактичних послуг) від імені цього суб`єкта і за його рахунок. Агентський договір повинен визначати сферу, характер і порядок виконання комерційним агентом посередницьких послуг, права та обов`язки сторін, умови і розмір винагороди комерційному агентові, строк дії договору, санкції у разі порушення сторонами умов договору, інші необхідні умови, визначені сторонами. Договором повинна бути передбачена умова щодо території, в межах якої комерційний агент здійснює діяльність, визначену угодою сторін. У разі якщо територію дії агента в договорі не визначено, вважається, що агент діє в межах території України. Агентський договір укладається в письмовій формі. У договорі має бути визначено форму підтвердження повноважень (представництва) комерційного агента (стаття 297 Господарського кодексу України).
Як свідчать матеріалі справи, що 20.12.2024 між Фізичною особою – підприємцем Романовим Сергієм Миколайовичем (Агент/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "М`ясокомбінат Тернопільський" (Принципал/відповідач) укладено агентський договір №01-20-12/24, відповідно до умов якого Агент зобов`язується за дорученням та в інтересах Принципала за винагороду сприяти укладанню угод Принципалом, зобов`язується робити за дорученням Принципала юридичні й інші дії від свого імені, але за рахунок Принципала, або від імені й за рахунок Принципала (п. 1.1. Договору).
Відповідно пункту 1.2. Договору, Принципал, що працює в галузі виробництва м`ясної продукції, бажає розширення своєї діяльності на території України, а, Агент сприяє Принципалу в просуванні його продукції на території України, відповідно до умов цього Договору.
Отже, предметом вказаного Договору є: сприяння укладенню угод ТОВ "М`ясокомбінат Тернопільський" з просування своєї продукції; вчинення юридичних дій Агентом (Позивачем) за дорученням ТОВ "М`ясокомбінат Тернопільській", з метою просування продукції ТОВ "М`ясокомбінат Тернопільський".
Пунктом 2.1 Договору сторони домовились про обов"язки Агента, зокрема Агент має здійснювати свої повноваження відповідно до закону та цього договору, добросовісно та в межах, що потребує даний вид угоди; приймати від Принципала інформацію, необхідну для надання послуг; повідомляти Принципалу про кожний випадок його посередництва в укладанні угоди в інтересах Принципала.
Винагорода Агента обраховується як відсоток від вартості (ціни) договорів укладених Агентом на користь Принципала та/або укладених Принципалом внаслідок сприяння Агента, а саме: якщо предметом продажу є консерви – 5% ; якщо предметом продажу є м`ясна продукція – 1,5%. Факт залученості Агента до укладення Принципалом договорів про відчуження товару (купівлі-продажу, поставки, тощо) Принципала підтверджується Листом однієї із сторін такого Договору (Принципала та/або кінцевого набувача товару) (п. 3.1. Договору).
Відповідно до частини другої статті 301 Господарського кодексу України, агентська винагорода виплачується комерційному агенту після оплати третьою особою за угодою, укладеною з його посередництвом , якщо інше не передбачено договором сторін. 
Як стверджує позивач, що на виконання умов спірного правочину надав відповідачу послуги: сприяв укладенню угод Принципалом, а саме – при встановленні (продовженні) господарських правовідносин із ТОВ "Буський консервний завод" щодо купівлі-продажу (поставки) товару. 
Проте, господарські відносини між ТОВ "М`ясокомбінат Тернопільський" та ТОВ "Буський консервний завод" склались на підставі Договору поставки № 1/10.07.2024 від 10.07.2024. 
Вказаний Договір укладено - 10.07.2024, тобто до моменту укладення Агентського договору із ФОП Романов С.М. – 20.12.2024.
Отже, дані факти не можуть бути доказовою базою щодо виконання агентського договору, скільки останній укладено після - майже п"яти місяців після підписання договору поставки.
Положеннями статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.
Підстави припинення зобов`язання передбачені ст.ст. 202 - 205 ГК України, ст.ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема за ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 
Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. 
Відповідно до статті 12 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.
Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом.
Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.
Відповідно до ч. 1 статті 13 Цивільного кодексу України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Отже, права – це гарантовані державою можливості особи вільно діяти, користуватися певними благами або вимагати захисту своїх інтересів, спрямовані на задоволення інтересів особи, забезпечують свободу вибору поведінки та можуть бути реалізовані або не реалізовані за волею особи.
Між тим, відповідно до статті 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.
Відтак, обов`язки – це встановлена договором або законом міра необхідної поведінки, якої особа зобов`язана дотримуватися в інтересах суспільства, держави та інших осіб.
Матеріали справи не містять посередництва – ФОП Романова Сергія Миколайовича в укладенні угоди в інтересах Принципала, зокрема доказів, 
- у відповідності до п.1.1 Договору, що позивачем укладено угоди від імені ТОВ "М`ясокомбінат Тернопільський", з метою просування продукції ТОВ "М`ясокомбінат Тернопільський";
- укладено договір (угоду) про продовження господарських правовідносин із ТОВ "Буський консервний завод" щодо купівлі-продажу (поставки) товару;
- надсилання, відповідно до п.2.1. Договору, повідомлень про кожний випадок його посередництва в укладанні угоди в інтересах Принципала.
Таким чином, відсутні будь які підстави вважати, що позивач - ФОП Романов С.М. приступив до виконання своїх зобов`язань за Агентським договором № 01-20-12/24 від 20.12.2024. 
З метою досудового врегулювання спору, 07.11.2025 позивачем направлялася відповідачу вимога щодо сплати заборгованості у розмірі 2 087 775,92 грн. Одночасно надіслано відповідні Акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 07.11.2025. 
Відповідно до п. 2.3. Договору, Принципал зобов`язаний в триденний строк, не враховуючи вихідні дні, за відсутності претензій підписувати та передавати Агентові Акт приймання-передачі виконаних послуг. 
Отже, відповідно до Договору Акти приймання-передачі виконаних послуг повинні готуватись та підписуватись у триденний термін з моменту надання послуги, визначеної у п.п.1.1, 1.2 Договору. 
Так, 15.09.2025 Фізична особа – підприємець Романов С.М. звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясокомбінат Тернопільський" із запитом про надання належним чином завірену копію Договору поставки №1/10.07.2024 від 10.07.2024 укладений між ТОВ "М`ясокомбінат Тернопільський" та ТОВ "Буський консервний завод" (разом із усіма додатками та додатковими угодами/договорами, зокрема, але не виключно, щодо продовження чинності такого на 2025 рік). Повідомити та надати документальне підтвердження обсягу продажів ТОВ "М`ясокомбінат Тернопільський" на користь ТОВ "Буський консервний завод" в рамках договору поставки №№1/10.07.2024 від 10.07.2024 року за період з 20.12.2024 по дату формування відповіді на цей запит (зокрема, шляхом надання копій видаткових накладних).
24.10.2025 ТОВ "М`ясокомбінат Тернопільський" надало відповідь на запит ФОП Романова С.М. від 15.09.2025 разом із копіями Договору поставки №1/10.07.2024 від 10.07.2024 та видаткових накладних (з товарно-транспортною накладною), оформлених на адресу ТОВ "Буський консервний завод" у межах виконання зазначеного договору, за період з 20.12.2024.
Слід зазначити, що Акти здачі – прийняття робіт (надання послуг) не підписані відповідачем.
Крім того, усі Акти датовані 07.11.2025. 
У зазначених Актах вказано про найменування послуги: "Агентська послуга щодо поставки за ВН (вказується номер та дата кожної видаткової накладної). Однак, такі послуги не є предметом Договору.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 15.12.2015 № 21-4266а15, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, в той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг.
Щодо листа №20/12/2024 від 20.12.2024 Товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясокомбінат Тернопільський" в якому зазначено, що в рамках Агентського договору №01-20-12/24 від 20.12.2024 ФОП Романовим С.М. надавав, як Агент, послуги з сприяння укладанню угод Принципалом, а саме – при встановленні господарських правовідносин із Товариством з обмеженою відповідальністю "Буський консервний завод" щодо купівлі-продажу (поставки) товару згідно договору поставки №1/10.07.2024 від 10.07.2024 та продовження дії даного договору на 2025 рік, то суд зазначає, що останній підписано директором Ергешов Р.С., в той же час директором ТОВ "М"ясокомбінат Тернопільський" – є ОСОБА_1 . 
Окрім того, ТОВ "М`ясокомбінат Тернопільський" у відповіді №99 від 24.10.2025 на запит ФОП Романова С.М. зазначено, що копії документів, зокрема Договору поставки №1/10.07.2024 від 10.07.2024 та видаткових накладних (з товарно-транспортними накладними), носять інформаційно-довідковий характер та підтверджують фактичне виконання поставок продукції між Постачальником і Покупцем у межах Договору поставки №1/10.07.2024 від 10.07.2024 та не можуть бути використані як докази виконання агентських зобов"язань або підтвердження комерційного посередництва з боку третіх осіб.
Зважаючи на відсутність у матеріалах справи доказів виконання агентського договору, суд вважає недоведеним факт наявності у відповідача заборгованості у розмірі, заявленому позивачем.
Виходячи із змісту Агентського договору № 01-20-12/24 від 20.12.2024, у Принципала (відповідача) відсутній обов`язок інформувати Агента (позивача) про господарські операції по вже діючих Договорах. 
Такий обов`язок міг виникнути тільки по нових договорах (угодах) укладених Агентом виходячи із мети, предмету та змісту Агентського Договору.
Отже, всупереч наведеному позивач не довів, яким чином відповідачем було порушено права та законні інтереси позивача. 
З урахуванням того, що позивачем не надано первинних документів, якими підтверджується факт надання послуг відповідачу, виникнення у відповідача обов`язку зі здійснення розрахунків з позивачем, так і не надано доказів існування у відповідача заборгованості у визначеному позивачем розмірі, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підтверджуються належними та допустимими доказами і не підлягають задоволенню.
Позивач, стверджуючи про існування певної обставини подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.
Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.
При аналізі доводів сторін, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, який у рішенні "Трофимчук проти України" зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не слід розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід (рішення від 28.10.2010, заява № 4241/03).
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. 
Правова позиція, наведена у постановах Верховного суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
З огляду на викладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновок суду.
Згідно статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права - це панування права в суспільстві, що вимагає від держави його втілення в правотворчу та правозастосовчу діяльність, зокрема в закони, зміст яких має відповідати критеріям соціальної справедливості, рівності тощо.
Справедливість - одна з основних засад права - є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальних вимірів права.
Принципи права - це основні ідеї, вихідні положення, які закріплені в законі, мають загальну значущість, вищу імперативність (веління) і відображають суттєві положення права.
Верховний Суд у справі № 521/17654/15-ц (постанова від 16 січня 2019 року) при вирішенні спору застосував загальні засади цивільного права - принцип справедливості, добросовісності та розумності, а також керувався однією з аксіом цивільного судочинства: "Placuitinomnibusrebuspraecipuumesseiustitiaeaequitatisquequamstrictiiurisrationem", що означає: "У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права".
При цьому Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.
Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції.
Статтею 3 Цивільного кодексу України визначено, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність.
Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Так, згідно статті 13 Цивільного кодексу України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Частиною 1 статті 2 ГПК України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Згідно частин 2-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Як визначено статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).
Приписами статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Пунктами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 4 статті 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.
Суд наголошує, що призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
З огляду на викладене, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Спір повинен вирішуватись на користь тієї сторони, яка за допомогою відповідних процесуальних засобів переконала суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Відповідно до принципу змагальності сторони, інші особи, які беруть участь у справі, якщо вони бажають досягти бажаного для себе, або осіб, на захист прав яких подано позов, найбільш сприятливого рішення, зобов`язані повідомити суду усі юридичні факти, що мають значення для справи, вказати або надати докази, які підтверджують чи спростовують ці факти, а також вчинити інші передбачені законом дії, спрямовані на те, аби переконати суд у своїй правоті.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Судові витрати.
При ухваленні рішення в справі, суд, у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами (пункт 5 частини 1 статті 237 ГПК України).
Як передбачено пунктом 2 частини 5 статті 238 ГПК України, в резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.
Щодо судового збору у розмірі 31 316,64 грн.
Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України "Про судовий збір" суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.
Факт зарахування сплаченого позивачем при зверненні до суду з позовом судового збору в сумі 31 316,64 грн до спеціального фонду державного бюджету України підтверджується Випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України, сформованою Господарським судом Тернопільської області.

В силу приписів статті 129 ГПК України, судовий збір у розмірі 31 316,64 грн покладається на позивача.

18.03.2026 при проголошенні скороченого судового рішення судом зазначено зокрема в пункті 2 "Судові витрати у складі судового збору у розмірі 31 316,64 грн покласти на відповідача" замість – "Судові витрати у складі судового збору у розмірі 31 316,64 грн покласти на позивача".
Частиною 7 статті 233 ГПК України передбачено, що виправлення в судових рішеннях повинні бути застережені перед підписом судді.
Зважаючи на наведене, суд робить застереження про виправлення в цій частині судового рішення до його підписання суддею.

Керуючись статтями 7, 13, 42, 86, 129, 210, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позовних вимог, відмовити.
2. Судові витрати у складі судового збору у розмірі 31 316,64 грн покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду в порядку статті 256-257 ГПК України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів, з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Примірник рішення надіслати сторонам у справі до електронного кабінету в електронній формі із застосуванням ЄСІТС в порядку, визначеному ГПК України.
Учасники справи можуть отримати інформацію у справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повне рішення підписано "22" квітня 2026 року.

Суддя Я.Я. Боровець