ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2026 року	справа № 380/20575/25	

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Костецького Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Сихівського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради (пр. Червоної Калини, 66, м. Львів, ЄДРПОУ 26056848) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії,-
в с т а н о в и в:
на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Сихівського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, у якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Сихівського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради щодо відмови у продовженні ОСОБА_1 з 03 червня 2025 статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни» та відповідного посвідчення серії НОМЕР_2 ;
- зобов`язати Сихівський відділ соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради продовжити ОСОБА_1 з 03 червня 2025 статус «особи з інвалідністю внаслідок війни» та дію відповідного посвідчення серії НОМЕР_3 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 08.06.2016 йому було встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок виконання службових обов`язків, що підтверджується довідкою МСЕК. 16.06.2016 було встановлено позивачу статус «особа з інвалідністю внаслідок війни» та видано відповідне посвідчення. Рішенням від 04.08.2025 позивачу підтверджено ІІІ групу інвалідності, у зв`язку із чим позивач звернувся до відповідача із заявою щодо продовження статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, проте отримав відмову у зв`язку із відсутністю підстав для встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни поліцейським. Вважає протиправною бездіяльність відповідача, оскільки наявні всі підстави, передбачені п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-ХІІ для продовження позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та продовження дії відповідного посвідчення. 
Ухвалою суду від 17.10.2025 позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою суду від 28.10.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідач щодо задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зазначає, що мотивами відмови є те, що згідно з свідоцтвом про хворобу № 86 від 11.05.2016 та Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 04.08.2025 № 10471/25/2197/В від 04.08.2025, позивач є майор поліції, старший інспектор Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області з встановленою ІІІ групою інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, а у п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» передбачено, що осіб з інвалідністю внаслідок війни належать виключено особи з інвалідністю з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України , Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань. 
Вказує, що законодавством України не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття – особи рядового і начальницького складу, а Національна поліція, як центральний орган виконавчої влади не належить до військових формувань, внаслідок чого немає правових підстав для надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення «Особи з інвалідністю війни» відповідно до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а Сихівський відділ соціального захисту діяв у межах наданих йому повноважень. Просить відмовити в задоволенні позову.
Дослідивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.
Позивач з 26.09.1995 до 19.05.2016 проходив службу у правоохоронних органах України (до 06.11.2015 в органах внутрішніх справ, а з 07.11.2015 в органах поліції).
Згідно витягу з наказу Головного управління Національної поліції у Львівській області від 19.05.2016 №142 о/с, майора поліції ОСОБА_1 , старшого інспектора Шевченківського відділу поліції ГУНП з 19.05.2016 звільнено зі служби в поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» через хворобу.
Актом розслідування нещасного випадку (аварії) (Форма Н-5) від 11.05.2016, складеним Шевченківським ВП ГУНП у Львівській області (а.с. 13) та Актом про нещасний випадок (Форма Н-1) від 11.05.2016 №1, затвердженим начальником Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області Петриком І.Я. (а.с. 11-12) встановлено обставини, за яких стався нещасний випадок з позивачем, а саме: що 13.02.2004 року близько 21:00 год. повертаючись з робота додому капітан міліції ОСОБА_1 вийшов з маршрутного таксі №45, біля свого будинку за адресою м. Львів, пул. Червоної Калини, 80. У цей час невідомі особи вчинили на нього напад, стукнувши його ззаду чимось важким по голові. В результаті чого він впав, втративши свідомість. Після чого через деякий час прийшовши до свідомості Жовнір пішов додому, де виявив втрату службового посвідчення, мобільного телефону і грошей. 
Позивач отримав тілесні ушкодження з діагнозом «струс головного мозку», госпіталізований у лікарню СОЗ при УМВС України у Львівській області. 
Нещасний випадок трапився при виконанні службових обов`язків, не пов`язаних із безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки, боротьбі зі злочинністю.
Відповідно до Свідоцтва про хворобу №86 від 11.05.2016, виданого Військово-лікарською комісією ДУ «ТМО МВС України по Львівській області», відносно позивача встановлено діагноз і постанову військово-лікарської комісії про причинний зв`язок захворювання (поранення, травми, контузії, каліцтва): Травма, ТАК, пов`язана з виконанням службових обов`язків. 
Згідно Довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААА №352159 від 15.06.2016, позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, травма пов`язана з виконанням службових обов`язків. Інвалідність встановлена на строк до 01.07.2017. 
16.06.2016 Сихівським відділом соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради видано позивачу посвідчення серії НОМЕР_4 про те, що пред`явник цього посвідчення є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.
13.06.2022 Сихівським відділом соціального захисту видано позивачу посвідчення серії НОМЕР_5 про те, що пред`явник цього посвідчення є особою з інвалідністю 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, терміном дії до 01.07.2025.
Згідно Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №10471/25/2197/В від 04.08.2025 (№ рішення 10471/25/2197/Р), позивачу підтверджено ІІІ групу інвалідності з причиною інвалідності: поранення (контузії, травми, каліцтва), захворювання або інші ушкодження здоров`я, одержані під час виконання службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції. 
04.08.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою про продовження терміну дії посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.
Листом від 13.08.2025 №260308-2217 відповідач повідомив позивача, що законодавством не передбачено застосування до осіб, які проходять службу у поліції, узагальнюючого поняття особи рядового і начальницького складу, а Національна поліція як центральний орган виконавчої влади не належить до військових формувань. З урахуванням викладеного, відсутні підстави для встановлення поліцейським статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 2 та пункту 1 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту».
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у продовженні статусу «особи з інвалідністю внаслідок війни» та продовженні дії відповідного посвідчення, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд керувався таким.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 3551-XII, до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.
Пунктом 2 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-XIІ встановлено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок травми (поранення, контузії, каліцтва) або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.
Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни визначається нормами Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів особам, зазначеним у статтях 6-10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», регулюються нормами Порядку видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі - Порядок №302 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до абз. 2 п. 2 Порядку №302 посвідчення ветерана - один із таких документів у паперовій формі, виданий за бажанням особи, щодо якої створено реєстрову інформацію про наданий відповідний статус згідно із статтями 6-101 Закону, яку внесено до Єдиного державного реєстру ветеранів війни: посвідчення учасника бойових дій; посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни; посвідчення учасника війни; посвідчення члена сім`ї загиблого; посвідчення члена сім`ї загиблого Захисника чи Захисниці України.
Згідно п. 5 Порядку №302 особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 7 Закону) видається нагрудний знак «Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни», лист талонів і за бажанням посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.
Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, посвідчення учасника війни і відповідні нагрудні знаки, посвідчення члена сім`ї загиблого, посвідчення члена сім`ї загиблого Захисника чи Захисниці України видаються структурними підрозділами районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських, районних у місті (у разі утворення) рад, на які покладено функції з питань ветеранської політики (далі - місцеві структурні підрозділи з питань ветеранської політики) за задекларованим/зареєстрованим місцем проживання (перебування) або адресою фактичного місця проживання (для внутрішньо переміщених осіб) особи (абз. 1 п. 10 Порядку №302).
За правилами п. 10 Порядку №302 для отримання посвідчення ветерана, передбаченого цим пунктом, особа з інвалідністю внаслідок війни (крім осіб з числа іноземців та осіб без громадянства, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України), учасник війни, член сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, член сім`ї загиблого (померлого) Захисника і Захисниці України (їх законний представник чи уповноважена особа) (далі - заявник) подають за задекларованим/зареєстрованим місцем проживання (перебування) або за адресою фактичного місця проживання (для внутрішньо переміщених осіб) безпосередньо місцевому структурному підрозділу з питань ветеранської політики, зокрема шляхом надсилання засобами поштового зв`язку або через центр надання адміністративних послуг, заяву (у довільній формі), а від імені дитини віком до 14 років таку заяву подає інший з батьків, опікун, піклувальник або інший законний представник.
Разом із заявою подається:
копія документа, який посвідчує особу законного представника або уповноваженої особи, та копія документа, який надає повноваження законному представнику або уповноваженій особі представляти заявника, оформленого відповідно до вимог законодавства (у разі звернення законного представника або уповноваженої особи);
копія довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (для внутрішньо переміщених осіб);
витяг з Єдиного державного реєстру ветеранів війни, оформлений відповідно до вимог пункту 15 Положення про Єдиний державний реєстр ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2019 р. № 700 (Офіційний вісник України, 2019 р., № 66, ст. 2262);
копія свідоцтва про народження або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини;
фотокартка розміром 3 Ч 4 сантиметри.
У разі коли відомості, зазначені у документах, подання яких передбачено абзацами п`ятим, дев`ятим - одинадцятим цього пункту, містяться в інформаційно-комунікаційних системах, такі документи не подаються, а в заяві зазначаються відомості, необхідні для отримання посвідчення ветерана, передбаченого цим пунктом.
Посвідчення ветерана, передбачене цим пунктом, видається протягом п`яти календарних днів з дня надходження відповідної заяви з усіма необхідними документами.
Відповідно до абз. 1 п. 14 Порядку №302 під час заповнення посвідчення ветерана записи “ким видано”, “прізвище, ім`я, по батькові (у разі наявності)” робляться без скорочень, а також зазначаються група інвалідності, дата видачі посвідчення ветерана та на правій внутрішній стороні у правому верхньому куті пункт, частина і стаття Закону, відповідно до якого установлено статус. Особистий підпис власника і його фотокартки скріплюються печаткою органу, який видавав посвідчення ветерана. Записи у посвідченні ветерана засвідчуються підписом керівника органу, який видав посвідчення ветерана, або уповноваженою ним посадовою особою і скріплюються печаткою.
Особам з інвалідністю внаслідок війни, яким групу інвалідності встановлено без строку перегляду, видаються безстрокові посвідчення ветерана, іншим особам з інвалідністю внаслідок війни - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи строку чи зміни групи інвалідності в посвідчення ветерана (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку засвідчуються відповідно до пункту 14 цього Порядку (п. 16 Порядку №302).
У даній справі позивач оскаржує відмову органу соціального захисту населення у продовженні йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та продовженні посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.
Суд враховує, що в силу п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з інвалідністю з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок травми (поранення, контузії, каліцтва) або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.
У контексті цього спору учасники справи не заперечують, що інвалідність позивача встановлена внаслідок отримання ним травми під час проходження служби у органах МВС України.
Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військовий обов`язок включає, зокрема, проходження військової служби.
Частиною другою статті 2 вказаного Закону встановлено, що проходження військової служби здійснюється, у тому числі громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.
У Рішенні від 01.12.2004 №20-рп/2004 Конституційний Суд України, виходячи з того, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України (частина перша статті 65 Конституції України), а ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав (частина перша статті 4 Закону №3551), сформулював юридичну позицію, згідно з якою «на осіб, які за Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» належать до ветеранів війни, повинні поширюватися гарантії державного соціального захисту відповідно до положень частини п`ятої статті 17 Конституції України (абзаци одинадцятий, тринадцятий пункту 6 мотивувальної частини). Відповідно до частини другої статті 4 Закону №3551 ветеранами війни є учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Проте, матеріали справи не містять доказів отримання позивачем травми безпосередньо внаслідок виконання бойових завдань із захисту Батьківщини, перебуваючи на фронті чи в районі проведення воєнних дій.
Встановлення військово-лікарською комісією групи інвалідності з формулюванням «Травма, ТАК, пов`язана з виконанням службових обов`язків», не є безперечною підставою для надання позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, оскільки такий статус може бути визначений тільки відповідно до вимог закону.
Аналіз наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що поширення на особу статусу інваліда війни у розумінні статті 7 Закону № 3551-XII нерозривно пов`язане із наявністю у такої особи статусу ветерана війни, гарантії соціального захисту яких безпосередньо регулюються цим Законом.
При цьому суд зауважує, що статус особи з інвалідністю певної групи та статус інваліда війни є принципово різними правовими категоріями, а отримання травми під час проходження військової служби автоматично не свідчить про наявність у особи статусу осіб з інвалідністю внаслідок війни.
Поняття «ветеран війни» міститься у ст. 4 Закону № 3551-XII, відповідно до частини першої якої ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
З системного аналізу ст. ст. 4, 7 Закону №3551-ХІІ вбачається, що віднесення особи до особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 7 Закону №3551-ХІІ безпосередньо пов`язане з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у статті 4 цього Закону, згідно з частиною першою якої ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Таким чином, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. У цьому контексті положення ст. 7 Закону №3551-ХІІ необхідно тлумачити таким чином, що підставою для визнання особи особою з інвалідністю внаслідок війни, у тому числі отриманої під час виконання інших обов`язків військової служби, є факт участі особи у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Таким чином, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Правова позиція аналогічного змісту щодо застосування статті 7 Закону № 3551-XII викладена у постановах Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі №21-377а13 та від 20.01.2015 у справі 21-528а14, яка підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.09.2019 у справі № 824/32/19-а, від 18.11.2020 у справі № 1140/2362/18, від 02.04.2021 у справі № 0540/9350/18-а.
Також в ухвалах від 11.03.2024 у справі №240/22524/23, від 06.03.2023 у справі № 420/12184/22, від 08.08.2023 у справі № 440/8069/22, від 05.10.2023 у справі № 580/1357/23 Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження в подібних справах, оскільки не вбачав підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 30.09.2019 у справі № 824/32/19-а, від 18.11.2020 у справі № 1140/2362/18 та від 02.04.2021 у справі № 0540/9350/18-а.
З матеріалів справи суд встановив, що позивачу дійсно 16.06.2016 та 13.06.2022 було видано посвідчення особи з інвалідністю ІІІ групи внаслідок війни, тобто визнано за ним вказаний статус. Правомірність видачі таких посвідчень ніким не оскаржувалась.
Проте, вказані обставини не свідчать про обов`язок відповідача знову видати таке посвідчення, тобто визнати позивача особою з інвалідністю внаслідок війни.
Верховний Суд у постанові від 30.09.2019 у справі №824/32/19-а, зважаючи на помилкове присвоєння особі статусу, який не міг бути наданий йому в силу вимог норм Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», виснував, що неможливо стверджувати, що позбавлення цього права свідчить про втручання у права позивача на певні соціальні гарантії, адже на надання такого права позивач не міг та не повинен був розраховувати.
У цьому контексті суд наголошує, що легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи норм права (законодавства); не можуть виникати легітимні очікування, якщо існує реальний спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства; обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги). 
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №580/1300/22.
За наведеного правового регулювання та висновків Верховного Суду, оскільки отримана позивачем травма, внаслідок якої йому встановлено інвалідність, не пов`язана із участю у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, тому інвалідність позивача не дає йому права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-XII, а тому підстави для задоволення позову відсутні.
Згідно із вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд робить висновок про відмову у задоволенні позову повністю.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу не підлягають. 
Керуючись статтями 242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ухвалив:
у задоволенні позову ОСОБА_1 до Сихівського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії – відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст судового рішення складено 09.03.2026 року.

Суддя	Костецький Назар Володимирович