Справа № 465/9944/24 Головуючий у 1 інстанції: Баран О.І. 
Провадження № 22-ц/811/2221/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді – Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

розглянувши у м. Львові у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ХАНТЕР», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «БРИНЯ АВТО», про стягнення коштів, отриманих без достатньої правової підстави,
ВСТАНОВИЛА:
У грудні 2024 року представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Іваницький А.М. звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ХАНТЕР», у якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача кошти, отримані без достатньої правової підстави у розмірі 82 200,00 гривень.
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що ОСОБА_1 здійснив оплату ТОВ «АВТО ХАНТЕР» за послуги, які не були виконані, при цьому відсутність укладеного договору з ТОВ «АВТО ХАНТЕР» свідчить про те, що кошти отримано компанією без правової підстави. Як наслідок, вважає наявними підстави до повернення ТОВ «АВТО ХАНТЕР» на користь ОСОБА_1 безпідставно отриманих грошових коштів. Відповідач, зважаючи на підстави позову, які полягають у невиконанні зобов`язань, а також на наявність спору, що розглядається в суді між позивачем та ТОВ «БРИНЯ АВТО», про захист прав споживачів, вважає вимоги позивача безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення. Вважає, що таке ухваленим з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню повністю у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.
Зазначає, що між позивачем та відповідачем не було укладено цивільно-правового договору, водночас грошові кошти за надані послуги у сумі 82 000 грн перераховані позивачем безпосередньо на рахунок відповідача. Вказує, що відповідач не є стороною договору комісії та не визначений уповноваженою особою на отримання коштів, у зв`язку з чим така оплата фактично усунула комісіонера від виконання зобов`язань, що суперечить правовій природі договору комісії. Наголошує, що відповідно до п. 2.6 Договору комісії, комітент здійснює оплату безпосередньо третій особі, що, на думку апелянта, свідчить про виникнення фактичних грошових правовідносин між позивачем і відповідачем. З огляду на відсутність прямого договору між сторонами, вважає, що правовою підставою виникнення обов`язку відповідача є факт набуття ним коштів без достатньої правової підстави, що зумовлює застосування положень статті 1212 ЦК України про безпідставне збагачення.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Згідно ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.
Судом установлено, що 25 березня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бриня Авто» (ЄДРПОУ: 45000461), в особі директора Діденка Руслана Андрійовича, що діяв на підставі довіреності № 1 від 04.07.2023 (Комісіонером) з однієї сторони та позивачем (Комітентом) укладено договір комісії на надання послуг № 26748.
Відповідно до п. 1.1 Договору Комітент доручає, а Комісіонер зобов`язується від свого імені, але за рахунок та в інтересах Комітента здійснити правочин з надання послуг щодо підбору, придбання та розмитнення автотранспортного засобу.
Підбір автотранспортного засобу та виставлення ставки Комісіонером на попередньо погоджений з Комітентом товар через власний аккаунт на онлайн-аукціонах автомобілів «Copart», «IAAI», «Manheim» (п. 1.3. Договору).
Комісіонер після оплати Комітентом виграного лоту відповідно до п. 2.3. Договору забезпечує доставку товару наземним вантажним транспортом з торгівельного майданчика аукціону на територію України третіми сторонами (п. 1.4. Договору).
Пунктом 1.5 Договору передбачено, що строк поставки товару визначається сторонами з урахуванням розумних строків поставки аналогічного товару, однак у будь-якому випадку не може перевищувати шести місяців.
З метою виконання умов Договору Комісіонером Комітент відповідно до виставленого Комісіонером рахунку здійснює оплату, що становить 9 250,00 грн на розрахунковий рахунок Комісіонера, вказаний у Договорі, одразу з моменту укладення цього Договору. Підбір, огляд та бронювання Товару здійснюється тільки після оплати платежу (п. 2.2. Договору).
По виграному лоту Комітент зобов`язується здійснити оплату вартості ставки на аукціонні збори на рахунок та у строки, визначені дилером (п. 2.3. Договору).
3 метою здійснення експедирування, вивантаження, підготовки транзитних транспортних документів та транспортування товару в пункт доставки товару: Україна, митний пост «Житомир», вул. Садова, 4 - Комітент зобов`яжеться здійснювати попередню повну оплату з доставки товару, вартість якої встановлюється третьою стороною (транспортною компанією) (п. 2.4. Договору).
За взаємною домовленістю сторін оплата з доставки товару, зазначена в п. 2.4 Договору, може бути здійснена Комісіонером з обов`язковим відшкодуванням Комітентом Комісіонеру вартості такої доставки до моменту завантаження товару (п. 2.5. Договору).
Для проведення декларування та розмитнення Товару з подальшим випуском для вільного обігу на митній території України до моменту прибуття Товару на територію України Комітент сплачує третій стороні визначену нею суму (п. 2.6. Договору).
За взаємною домовленістю Сторін оплата за проведення декларування та розмитнення Товару, зазначена в п. 2.6 нього Договору, може бути здійснена Комісіонером з обов`язковим відшкодуванням Комітентом Комісіонеру визначеної третьою стороною суми до моменту прибуття Товару на територію України (п. 2.7. Договору).
Підібраний, придбаний, доставлений та розмитнений Комісіонером товар передається Комітенту за Актом приймання-передачі (п. 3.1. Договору).
Пунктами 3.4 – 3.6. Договору унормовано порядок реагування у випадку наявності претензій до товару.
Пунктом 3.7. Договору встановлено, що право власності на товар, а також всі ризики, які пов`язані із втратою, пошкодженням або знищенням товару переходять від комісіонера комітенту з моменту підписання обома сторонами акта. Після його підписання будь-які претензії не приймаються.
Розділом 7 Договору визначено його умови щодо строку дії та зазначено про те, що він набирає чинності з моменту підписання його обома сторонами та діє до його повного виконання (п. 7.1. Договору).
Як убачається з матеріалів справи, 28.05.2024 позивач, через мобільний банкінг АТ «Ощадбанк» на рахунок отримувача НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Таскомбанк» на ТОВ «АВТО ХАНТЕР» (ЄДРПОУ: 44038625) здійснив оплату в сумі 82200,00 грн, із призначенням платежу: «Оплата за автомобіль Ауді А4 win: НОМЕР_2 (вигрузка з порту; доставка в Україну; брокерські послуги 2000 доларів США), з ПДВ».
25 липня 2024 року позивач на ім`я відповідача склав запит на повернення коштів, відповідно до змісту якого просив повернути йому на його рахунок 82200,00 грн, зазначивши мовою оригіналу: «у зв`язку з порушенням та невиконанням умов договору, компанією ТОВ «Бриня Авто», яка визначила Вас третьою стороною, по виконанню умов Договору. Претензії щодо відшкодування Вам затрат по виконаній роботі прошу адресувати в ТОВ «Бриня Авто».
Так, з урахуванням вказаних вище обставин, позивач звернувся в суд з даним позовом до відповідача про стягнення сплаченої ним суми, у зв`язку з ненаданням послуг за Договором комісії.
Статтею 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.
Договір комісії – один з видів посередницьких договорів, тобто надання посередницьких послуг, які передбачають здійснення дій в інтересах іншої особи, створюючи для неї певні юридичні наслідки (виникнення, зміну, припинення прав чи обов`язків). Особливістю договору комісії є вчинення правочинів комісіонером від свого імені але за рахунок комітента та у його інтересах. Натомість особа, з якою комісіонер уклав договір, не стає учасником договору комісії. Між нею та комісіонером існує самостійний договір, який підпорядковується правилам залежно від виду цього договору (постанови Верховного Суду від 15.06.2023 у справі № 910/7149/21, від 25.04.2023 у справі № 910/6474/20, п. 52 постанови від 30.04.2024 у справі № 910/6474/20).
Частиною четвертою статті 1016 ЦК України передбачено, що у разі порушення третьою особою договору, укладеного з нею комісіонером, комісіонер зобов`язаний негайно повідомити про це комітента, зібрати та забезпечити необхідні докази. Комітент має право вимагати від комісіонера відступлення права вимоги до цієї особи.
Особливістю договору комісії є те, що майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента (частина перша статті 1018 ЦК України). Комісіонер, який придбав майно в інтересах комітента, незважаючи на те що він діяв від власного імені, не може вважатися власником такого майна.
Договір комісії за своєю природою не є договором про відчуження майна, оскільки предметом такого договору є винятково правовідносини з надання послуг.
Під час комісії не відбувається передача права власності від комісіонера до комітента - комітент хоча і не бере участі в угоді з придбання/реалізації майна, проте він весь час залишається власником цього майна або відповідних грошових коштів.
Тобто право власності на придбане за договором комісії переходить безпосередньо від комітента до третіх осіб або від третіх осіб до комітента. Комісіонер права власності на це майно не набуває.
Так, матеріалами справи установлено, що за Договором комісії № 26748 комісіонером є ТОВ «БРИНЯ АВТО», а комітентом — позивач. ТОВ «АВТО ХАНТЕР» не є учасником цього Договору комісії, оскільки між ТОВ «АВТО ХАНТЕР» та ТОВ «БРИНЯ АВТО» укладено окремий самостійний договір. Відповідно, відповідач отримав кошти за надання частини послуг, безпосередньо пов`язаних із виконанням такого договору.
Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1)набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2)відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.
Отже предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19)).
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи – набувача її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї – якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі – потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави іменуються також зобов`язаннями з безпідставного збагачення.
Під правовою підставою збагачення повинна розумітися певна економічна мета надання майна, легітимізована відповідним юридичним фактом, або така, що ґрунтується безпосередньо на законові. Одночасна наявність цих двох елементів: відповідність збагачення економічній меті надання майна, юридичного факту (норми закону), що легітимізує цю мету, є необхідною для того, щоб збагачення однієї особи за рахунок іншої вважалося підставним та правомірним.
Залежно від того, в якій формі виражається недолік правової підстави, що породжує обов`язок повернути майно, можна виокремити, зокрема, такий вид безпідставного збагачення як збагачення, правова підстава якого була відсутньою з самого початку (ab initio sine causa). До таких можна віднести, наприклад, передачу майна за правочинами, що не відбулися (у тому числі за договорами, що не були укладені).
У такому випадку відбувається збагачення, хоча й з волі потерпілого, проте, яке не засноване на правомірному юридичному фактові. Таке збагачення виникає внаслідок передачі майна як виконання за договором, який не було укладено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, обґрунтовано виходив із того, що відсутність договору безпосередньо між позивачем та відповідачем не є підставою для висновку про задоволення позову, оскільки особливістю договору комісії є вчинення правочинів комісіонером від свого імені але за рахунок комітента та у його інтересах. Натомість особа, з якою комісіонер уклав договір, не стає учасником договору комісії. Відповідач отримав кошти за надання частини послуг, безпосередньо пов`язаних із Договором. Крім цього, суд взяв до уваги доводи відповідача про наявність спору між позивачем та комісіонером, про захист прав споживачів, який також вказує на відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача до відповідача про стягнення коштів, отриманих без достатньої правової підстави.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності та положення законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції. Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 27.02.2026

Головуючий  

Судді