Провадження № 2/582/278/25

Справа № 582/1318/25

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2026 р. 

Недригайлівський районний суд Сумської області в складі: головуючого судді Жмурченка В. Д., за участю секретаря судового засідання Коваль В. В., з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача Валюх Ю. В., відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача Кулібаби О. О., представника відповідача Тимченко І. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду в с-щі Недригайлів цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Недригайлівської селищної ради Роменського району Сумської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,
УСТАНОВИВ:
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Валюх Ю. В. звернувся до суду з цим позовом та просить суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою ОСОБА_1 площею 0,0778 га для індивідуального житлового гаражного і дачного будівництва, кадастровий номер 5923587200:05:000:0071, шляхом зобов`язання відповідачів: Недригайлівську селищну раду Роменського району Сумської області та ОСОБА_2 чітко визначити межі між її господарством та господарством ОСОБА_2 . Крім того, просив стягнути з відповідачів на користь позивача понесені позивачем судові витрати.
01.12.2025 від представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Кулібаби О. О., до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначив, що проти позову заперечує оскільки він є надуманим та таким, що містить неправдиві відомості. Посилаючись на позиції, викладені в постановах Верховного Суду, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, а судові витрати ОСОБА_2 покласти на ОСОБА_1 
10.02.2026 від представника Недригайлівської селищної ради до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому він зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає та просить відмовити у їх задоволенні. Зазначив, що земельна ділянка, яка залишилась не приватизована між двома домогосподарствами ОСОБА_3 і ОСОБА_2 станом на час розгляду справи в суді, є комунальною власністю. На цій земельній ділянці розташована частина успадкованого майна ОСОБА_1 . Повідомив, що ні ОСОБА_3 ні ОСОБА_2 не звертались до Недигайлівської селищної ради із заявою про приватизацію спірної земельної ділянки. Оскільки ОСОБА_1 не скористалась правом приватизації по категорії землі для індивідуального житлового будівництва, вона має право приватизувати земельну ділянку на якій розташоване приватне майно та за допомогою сертифікованого інженера - землевпорядника чітко встановити межі приватизованої земельної ділянки.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник, адвокат Валюх Ю. В. позовні вимоги підтримали повністю і просили їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. 
Відповідач ОСОБА_2 та її представник, адвокат Кулібаба О. О. у судовому засіданні позов ОСОБА_1 не визнали, просили у його задоволенні відмовити з відстав зазначених у відзиві на позовну заяву. 
Представник Недригайлівської селищної ради Роменського району Сумської області, відповідача по справі, ОСОБА_4 у судовому засіданні позов ОСОБА_1 не визнала, просила у його задоволенні відмовити посилаючись на доводи, викладені у відзиві.
Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, дійшов наступного.
Так судом установлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також земельних ділянок: площею 0,2597 га, кадастровий номер: 5923587200:05:000:0072, для ведення особистого селянського господарства, та площею 0,778 га, кадастровий номер: 5923587200:05:000:0071, для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, які розташовані в 
АДРЕСА_1 розташовані дві земельні ділянки з кадастровими номерами 5923587200:05:001:0002 та 5923587200:05:001:0003. Зазначені земельні ділянки належали на праві приватної власності ОСОБА_5 . Після смерті останньої ці земельні ділянки в порядку спадкування перейшли до ОСОБА_2 , відповідача по справі, яка в подальшому стала їх власницею, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом зареєстрованого в реєстрі за № 4477 від 24.10.2023, витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 74449978 та витягом з Державного реєстру речових прав № 351622969. 
Із матеріалів справи слідує, що земельна ділянка з кадастровим номером 5923587200:05:001:0002 яка належить ОСОБА_2 частково межує із земельною ділянкою ОСОБА_1 з кадастровим номером 5923587200:05:001:0071.
На земельній ділянці з кадастровим номером 5923587200:05:001:0071 яка належить ОСОБА_1 розташовані об`єкти нерухомого майна, зокрема погрібник та погреб, у користуванні якими, за твердженням позивача, існують перешкоди.
Відповідно до ст. ст. 12, 13, 76, 81 ЦПК України цивільне судочинство ґрунтується на засадах змагальності сторін, а кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, не маючи права підміняти учасників справи у виконанні їхнього процесуального обов`язку щодо доказування. Ця позиція послідовно відображена в практиці Верховного Суду, зокрема у постанові від 29.06.2021 у справі № 916/2040/20, в якій сформовано висновок, що відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Згідно зі ст. 391 ЦК України, ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України, а також правовими висновками, сформульованими Верховним Судом у постановах від 21.09.2022 у справі №545/1994/16-ц та від 14.02.2024 у справі № 381/2570/22, негаторний позов є вимогою власника (законного володільця) про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження належним йому майном. У зазначених постановах Верховний Суд наголосив, що для задоволення вимог за ст. 391 ЦК України необхідно встановити у сукупності: належність спірного майна позивачу; факт створення відповідачем неправомірних перешкод у здійсненні повноважень власника; реальний характер таких перешкод, тобто їх об`єктивну наявність і вплив на можливість користування майном.
Із позовної заяви та долучених до неї документів не вбачається, у чому саме полягає порушення прав ОСОБА_1 : не зрозуміло, щодо користування яким саме об`єктом вона вважає, що їй створюються перешкоди (погрібника, погребу чи обох об`єктів разом), а також у чому полягає реальний, об`єктивний характер таких перешкод, який би потребував судового втручання.
Також тлумачення пп. 4, 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, з урахуванням практики Верховного Суду (зокрема, постанови від 08.04.2020 у справі № 761/41071/19), дає підстави для висновку, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення, і яка опосередковується відповідним способом захисту права або інтересу. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права чи охоронюваного законом інтересу, а правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація цих обставин. Сукупність цих трьох елементів і утворює позов.
Натомість у позовній заяві ОСОБА_1 відсутні два ключові елементи позову - фактичні та правові підстави.
Позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував існування перешкод у користуванні нерухомим майном.
Висновок експерта є належним та допустимим доказом щодо встановлення факту порушення ДБН. Такий висновок стороною позивача не подано, клопотання про призначення відповідної судової будівельно-технічної (земельно-технічної) експертизи також не заявлялося.
Враховуючи викладене, на переконання суду позивачем не доведено, що відповідачі створюють їй будь-які реальні перешкоди у користуванні цим майном, не конкретизувала, у чому саме полягають такі перешкоди, де вони виникають, яким є спосіб їх прояву, характер та наслідки для можливості використання майна за його цільовим призначенням. 
Також відповідно до ч. 1 ст. 4, ст. 5 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає їх у спосіб, визначений законом або договором. У разі якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права, суд може визначити інший спосіб захисту, який не суперечить закону та відповідає змісту права і характеру порушення.
У системному зв`язку з приписами ст. 15, 16 ЦК України це означає, що особа має право на судовий захист лише за умови обрання такого способу захисту, який узгоджується зі змістом її суб`єктивного права та характером порушення, а не будь- якого на власний розсуд.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок прямо сформульований у постановах: від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 22.06.2021 у справі №200/606/18, від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц, від 10.04.2024 у справі №496/1059/18.
У постанові у справі №200/606/18 Велика Палата прямо вказала, що позовні вимоги, які не відповідають належному способу захисту в конкретних правовідносинах, підлягають відмові саме через неналежність обраного способу захисту, навіть якщо позивач вважає, що його право порушено.
Аналогічний підхід застосовано Верховним Судом і в цивільних справах, де суди, посилаючись на наведені постанови Великої Палати, зазначають, що неналежність способу захисту порушеного права виключає можливість задоволення позову незалежно від інших обставин справи. Зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.10.2021 у справі №592/3788/19 суд прямо зазначив, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
Окрім того, до способу захисту порушеного права висуваються вимоги не лише щодо його належності, а й щодо ефективності, тобто обраний спосіб повинен реально усувати порушення або його наслідки.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц звернула увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який с ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення та спричиненим цими діяннями наслідкам. При цьому спосіб захисту порушеного права або інтересу мас бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду наголосила, що звернення з окремим позовом, який не призводить до реального вирішення спору та усунення невизначеності у правовідносинах сторін, не є ефективним способом захисту і не може бути задоволеним, якщо позивач має можливість захистити своє право в іншому, передбаченому законом процесу.
Аналогічний підхід розвинуто у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №209/3085/20, де зазначено, що спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечує поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантує можливість отримати відповідну компенсацію. Судове рішення при цьому має бути повним, відповідати принципу процесуальної економії та не зумовлювати необхідності повторного звернення до суду для додаткового «до вирішення» спору між тими ж сторонами.
Судова практика Верховного Суду в інших категоріях справ також виходить з того, що судовий захист повинен бути повним і таким, що усуває потребу в наступних спорах щодо того самого порушення, а спосіб захисту має бути виконуваним у примусовому порядку та забезпечувати реальний результат, а не лише декларативне рішення.
Беручи до уваги наведені правові висновки, слід зазначити, що обраний стороною позивача спосіб захисту є очевидно неефективним. 
Позовні вимоги перебувають у площині реалізації диспозитивних прав самої ОСОБА_1 , так як вона в будь-який момент може самостійно замовити відповідні землевпорядні роботи, здійснити заміри в натурі, звернутися до сертифікованого інженера- землевпорядника, ініціювати внесення змін до кадастрової документації тощо. 
Більше того, заявлений спосіб захисту не відповідає критерію виконуваності судового рішення. 
Таким чином, навіть у разі задоволення позову спір між сторонами не буде вичерпано: судове рішення лише створить передумову для нових спорів щодо правового режиму земельних ділянок га меж користування. Це прямо суперечить сформульованій Великою Палатою Верховного Суду вимозі, за якою спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду, а судовий захист повинен бути повним і відповідати принципу процесуальної економії.
Отже, обраний стороною позивача спосіб судового захисту:
- не забезпечує реального поновлення заявленого порушеного права;
- не відповідає критерію ефективності, оскільки не усуває спір остаточно та провокує подальші судові процеси;
- є фактично невиконуваним у примусовому порядку, оскільки покладає на відповідачів обов`язки, які не можуть бути забезпечені засобами державного примусу без виходу за межі їхніх прав і повноважень органів примусового виконання.
На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.
Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст.2,12,13,76-80,89,259,263-265,272-273,354-355 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Недригайлівської селищної ради Роменського району Сумської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення. 

Суддя : В. Д. Жмурченко