ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

21 квітня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/16560/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),
суддів: Суховарова А.В., Головко О.В., 
розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 червня 2025 року (суддя Бондар М.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.02.2023 по 17.06.2024, але не більше ніж за шість місяців;
стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 09.02.2023 по 17.06.2024, але не більше ніж за шість місяців в розмірі 73807,20 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.02.2023 на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 № 29 ОСОБА_1 звільнено з ВЧ НОМЕР_1 за станом здоров`я. 16.02.2023 ВЧ НОМЕР_1 здійснила перерахунок належних, на її думку, при звільненні зі служби виплат на загальну суму 111 021,47 грн на картковий рахунок позивача. Вважаючи, що розмір виплачених 16.02.2023 позивачу коштів не відповідає розміру грошового забезпечення належного при звільненні, ОСОБА_1 звернувся за захистом своїх прав до суду. Дніпропетровський окружний адміністративний суд прийняв рішення у справі №160/23829/23, яким позов ОСОБА_1 задоволено та, серед іншого, зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за станом здоров`я, відповідно до положень абзацу 1 пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у порядку, визначеному п.1 розділу XXXII «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, з урахуванням раніше виплаченої суми. Зазначене рішення суду залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 19.03.2024. Позивач вказує, що фактично рішення суду виконано ВЧ НОМЕР_1 лише 17.06.2024, що підтверджується довідкою про зарахування коштів в сумі 80725,37 грн на картковий рахунок ОСОБА_1 . Таким чином, ВЧ НОМЕР_1 здійснила остаточний розрахунок належних позивачу при звільненні коштів лише 17.06.2024, тобто затримка розрахунку при звільненні тривала з 09.02.2023 по 17.06.2024. Враховуючи, що письмовими доказами, наявними в матеріалах справи підтверджується виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 з 09.02.2023 та проведення остаточного розрахунку з ним відбулося лише 17.06.2024, позивач вважає, що відповідачем порушено приписи статей 116, 117 Кодексу законів про працю України. За викладених обставин, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 червня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування і не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за 12 (дванадцять) днів затримки розрахунку при звільненні.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за 12 (дванадцять) днів затримки розрахунку при звільнені в розмірі 4 920 (чотири тисячі дев`ятсот двадцять) гривень 48 копійок.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Скаржником зазначено, що відповідальність, передбачена ст.117 КЗпП України, може бути застосована до роботодавця один раз. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, одне відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, стосується всіх виплат при звільненні, передбачених ст.116 КЗпП України; цими нормами не передбачено нарахування кількох відшкодувань стосовно кожної з виплат, або частин кожної з виплат, рівно як тієї ж виплати, але розрахованої у іншому розмірі (більшому ніж виплачено роботодавцем).
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 .
На підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по особовому складу) від 09.02.2023 №32-РС відповідно до пункту два частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» нижчепойменованих військовослужбовців військової служби за контрактом Збройних Сил України звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку) старшого солдата ОСОБА_1 , стрільця-номера обслуги взводу охорони роти охорони бригадної артилерійської групи.
Згідно з наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.02.2023 №29 старшого солдата ОСОБА_1 , стрільця-номера обслуги 3 взводу охорони роти охорони бригадної артилерійської групи, звільненого наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по особовому складу) від 09.02.2023 №32-РС відповідно до пункту два частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 04 квітня 2006 року № 3597-ІУ з військової служби у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку), вважати таким, що справи та посаду здав 09.02.2023.
З 09.02.2023 виключений із списків особового складу частини, знятий з усіх видів забезпечення і продовольчого забезпечення за нормою № 1 (каталог) з 10.02.2023 і направлений до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вислуга років у Збройних Силах на день виключення зі списків частини становить: календарна 10 років 2 місяці, пільгова 10 років 5 місяців.
Щорічна основна відпустка за 2022 рік не використана. Наказано виплатити грошову компенсацію за 25 (двадцять п`ять) діб не використаної щорічної основної відпустки за 2022 рік.
Щорічна основна відпустка за 2023 рік не використана. Наказано виплатити грошову компенсацію за 30 (тридцять) діб не використаної щорічної основної відпустки за 2023 рік.
Наказано виплатити грошову допомогу на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення за 2023 рік.
Матеріальна допомога за 2023 рік для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким інтим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (зі змінами) не виплачувалась.
Наказано виплатити грошову компенсацію за 28 (двадцять вісім) діб не використаних додаткових відпусток як учасник бойовий дій за 2022 рік та за 2023 рік.
На підставі наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (зі змінами) преміювати в повному обсязі за період з 01.02.2023 по 09.02.2023.
На підставі наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (зі змінами) виплатити грошову надбавку за особливості проходження служби у розмірі 87,8 % від посадового окладу та окладу за військове звання за період з 01.02.2023 по 09.02.2023.
На підставі наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (зі змінами) виплатити надбавку за вислугу років на військовій службі у розмірі 35 % посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням за період з 01.02.2023 по 09.02.2023.
Підстава: наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 32-РС від 09.02.2023, рапорт старшого солдата ОСОБА_1 про здачу справ та посади (вх. № 111/2 від 09.02.2023), рапорт старшого солдата ОСОБА_1 про звільнення (вх. № 35/1 від 03.01.2023).
Відповідно до копії довідки від 14.02.2023 №1663 про розмір щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії для обчислення пенсії відповідно до статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та абзацу восьмого пункту 7 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 (зі змінами), виданої ВЧ НОМЕР_1 , ОСОБА_1 нараховано 138994,23 грн за період з березня 2022 по січень 2023.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.10.2023 у справі №160/20159/23 позов ОСОБА_1 - задоволено:
визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 09.02.2023 по 28.07.2023 включно;
стягнуто з Військової частини ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 09.02.2023 по 28.07.2023 включно в розмірі 68886 (шістдесят вісім тисяч вісімсот вісімдесят шість) грн 72 коп (сума вказана без утримання податків й інших обов`язкових платежів).
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 06.06.2024 апеляційну скаргу ВЧ НОМЕР_1 – задоволено частково, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.10.2023 в адміністративній справі №160/20159/23 змінено, шляхом викладення тексту його мотивувальної частини в редакції даної постанови; в іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.10.2023 в адміністративній справі №160/20159/23 залишено без змін.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.11.2023 у справі №160/23829/23 позов ОСОБА_1 - задоволено:
визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за станом здоров`я у розмірі передбаченому постановою КМУ № 460 від 17.09.2014;
зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за станом здоров`я, відповідно до положень абзацу першого п.2 ст.15 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей у порядку, визначеному п.1 розділу XXXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, з урахуванням раніше виплаченої суми.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 19.03.2024 апеляційну скаргу ВЧ НОМЕР_1 залишено без задоволення; рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.11.2023 в адміністративній справі № 160/23829/23 залишено без змін.
З виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 вбачається, що 17.06.2024 йому проведено виплату коштів у сумі 80 725,37 грн.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Стаття 58 Конституції України закріплює один із ключових принципів права – закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.
Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.
У Рішенні від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України зазначив, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).
Подібних висновків щодо тлумачення змісту положень статті 58 Конституції України Конституційний Суд України дійшов у Рішеннях від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, відповідно до яких закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Аналіз наведених правових положень дає змогу дійти висновку, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX – 19.07.2022, положення статті 117 Кодексу законів про працю України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 Кодексу законів про працю України. Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню стаття 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-IX.
Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 Кодексу законів про працю України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 Кодексу законів про працю України (у попередній редакції № 3248-IV); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 Кодексу законів про працю України (у новій редакції Закону № 2352-IX).
Такий підхід при вирішенні подібних правовідносин застосовано Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 04.09.2024 у справі № 359/1316/22.
Колегія суддів звертає увагу, що правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України, пов`язані із недотриманням роботодавцем свого обов`язку провести повний розрахунок з працівником при звільненні. Отже, момент виникнення таких правовідносин пов`язаний із днем звільнення, у який роботодавець не провів виплати всіх належних працівникові сум при звільненні.
У постанові від 01.05.2024 у справі № 140/16184/23 Верховний Суд зазначив, що незважаючи на визначення приписами статті 117 Кодексу законів про працю України невиплачених працівнику сум як оспорюваних та неоспорюваних, ця обставина не впливає на дату виникнення спірних правовідносин, оскільки вони прямо пов`язані з обов`язком роботодавця розрахуватися з працівником у строк, встановлений приписами статті 116 Кодексу законів про працю України, яким переважно є день звільнення.
Отже, датою виникнення правовідносин, урегульованих статтею 117 Кодексу законів про працю України у цій справі, є 09.02.2023 – дата звільнення позивача.
За таких обставин застосуванню до спірних правовідносин належать приписи статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції на момент їхнього виникнення, тобто після набрання чинності Законом № 2352-ІХ.
Тобто, з огляду на приписи ст. 117 КЗпП України, у відповідача виник обов`язок виплати працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців.
Щодо здійснення відповідного розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, то колегія суддів зазначає, що вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок № 100).
Відповідно до п. 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.
У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
За приписами абзацу другого пункту сьомого Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 за № 260, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
Враховуючи викладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа календарних днів за цей період.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19 липня 2022 року та дійшла висновку, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Велика Палата у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.10.2023 у справі №160/20159/23 позов ОСОБА_1 - задоволено:
визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 09.02.2023 по 28.07.2023 включно;
стягнуто з Військової частини ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 09.02.2023 по 28.07.2023 включно в розмірі 68886 (шістдесят вісім тисяч вісімсот вісімдесят шість) грн 72 коп (сума вказана без утримання податків й інших обов`язкових платежів).
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 06.06.2024 апеляційну скаргу ВЧ НОМЕР_1 – задоволено частково, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.10.2023 в адміністративній справі №160/20159/23 змінено, шляхом викладення тексту його мотивувальної частини в редакції даної постанови; в іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.10.2023 в адміністративній справі №160/20159/23 залишено без змін.
Отже, позивач вже звертався до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовними вимогами про визнання протиправною бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування і не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.02.2023 по 28.07.2023 включно та стягнення з ВЧ НОМЕР_1 на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 09.02.2023 по 28.07.2023 включно в розмірі 68886,72 грн (справа №160/20159/23).
Водночас, Кодексом законів про працю України не передбачена можливість застосування відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117, окремо щодо кожного виду виплат, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення. Під фактичним розрахунком слід розуміти виплату роботодавцем усіх сум, незалежно від підстав виникнення такого зобов`язання (добровільно або примусово, за заявою працівника чи на виконання рішення суду, тощо). Отримавши усі, належні до сплати при звільненні виплати, працівник має право ініціювати стягнення середнього заробітку за весь час затримки, тобто з дати звільнення і до дати фактичного повного розрахунку.
Зі змісту судового рішення Третього апеляційного адміністративного суду від 06.06.2024 у справі №160/20159/23 вбачається, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягала стягненню на користь позивача з відповідача в сумі 68 886,72 грн розрахована як: середньоденне грошове забезпечення позивача в сумі 410,04 грн помножене на кількість днів затримки розрахунку – 168.
Втім, статтею 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Позовні вимоги ОСОБА_1 у справі №160/16560/24 охоплюють період 180 днів.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки позовні вимоги у цій справі охоплюють період 180 днів, а також те, що судовим рішеннями у справі №160/20159/23 стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 168 днів, з урахуванням того, що КЗпП України не передбачена можливість застосування відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117, окремо щодо кожного виду виплат, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення, а отже позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на користь позивача за 12 днів: 180 днів (період, який охоплюють позовні вимоги) - (мінус) 168 днів (період, за який вже стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні).
Так, згідно з довідкою від 14.02.2023 №1663 про розмір щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії для обчислення пенсії відповідно до статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та абзацу восьмого пункту 7 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 (зі змінами), виданої ВЧ НОМЕР_1 , грошове забезпечення позивача за останні два місяця перед звільненням складає 25 422,26 грн (грудень 2022 – 12 711,13 грн, січень 2023 – 12 711,13 грн). Сукупна кількість календарних днів за цей період - 62.
Таким чином, середній заробіток позивача складає 410,04 грн (25 422,26 грн / 62 дні).
За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню на користь позивача становить 4 920,48 грн, виходячи із наступного розрахунку (410,04 грн (середньоденний розмір грошового забезпечення) * 12 (кількість днів затримки розрахунку при звільненні, за які на користь позивача не стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні).
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова 

суддя А.В. Суховаров 

суддя О.В. Головко