Справа № 303/366/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

31 березня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді Джуги С.Д.,
суддів – Кожух О.А., Мацунича М.В. 
з участю секретаря судових засідань: Мочан М.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пітух Василь Іванович, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 березня 2025 року у складі судді Куцкіра Ю.Ю., у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
в с т а н о в и в :

У січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позов мотивовано тим, що товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» за Кредитним договором №0602/1206/71-011 від 15.12.2006 року, за яким ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 35 000 доларів США строком по 13.12.2021 року. Станом на дату звернення позивача із позовом ОСОБА_1 зобов`язання за вищевказаним кредитним договором не виконано. За договором про відступлення прав вимоги основна сума боргу за фінансовим кредитом (тіло кредиту) складає 692 809,49 гривень. 
За вказаних обставин позивач, посилаючись на ст.625 ЦК України, просив суд стягнути із відповідача 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, нараховані за період прострочення з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року, що становить 104 498,76 гривень.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 березня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Діджи Фінанс» 3% річних у розмірі 104 498 (сто чотири тисячі чотириста дев`яносто вісім) гривень 76 копійок, судовий збір у розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок, а також 10 000 (дес`ять тисяч) гривень за витрати на професійну правничу допомогу.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пітух Василь Іванович, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на момент пред`явлення позовних вимог у 2025 році у належного кредитора ТОВ «Діджи Фінанс» відсутнє натуральне зобов`язання за кредитним договором 0602/1206/71-011 від 15.12.2006 року, а іпотеку згідно з іпотечним договором № 0602/1206/71-011-Z-1 від 15 грудня 2006 року визнано припиненою на підставі судового рішення. Крім того, апелянт вказує на порушення судом процесуального права, оскільки суд надіслав єдиний раз повістку на адресу відповідача – ОСОБА_1 без доказів її отримання та виніс незаконне рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.
Представник «Діджи Фінанс» в судове засідання не з`явився, про дату час, місце розгляду справи належним чином повідомлений. Справа на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України розглянута у його відсутності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи заявлений позов суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності.
З такими висновками суду не погоджується колегія суддів, оскільки вони не відповідають нормам матеріального та процесуального права.
Матеріалами справи встановлено, що 15.12.2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» (15.10.2007 року змінив найменування на АТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №0602/1206/71-011, згідно якого останній отримав грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 35 000 доларів США, на строк по 13.12.2021 року, включно (а.с. 21-30).
15.12.2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 , з метою забезпечення виконання вимог за вказаним кредитним договором, був укладений договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_1  передав в іпотеку - будинок загальною площею 59,60 кв.м., що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , строком до 13.12.2021 року.
25.05.2012 року між АТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу права вимоги за кредитами, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта Банк» отримав право вимоги за кредитним договором №0602/1206/71-011 та іпотечним договором від 15.12.2006 року.
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором у серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 у якому просило в рахунок виконання основного зобов`язання з оплати кредитної заборгованості у розмірі 629 077,62 грн за кредитним договором № 0602/1206/71-011 від 15 грудня 2006 року, укладеним між АКБ «ТАС Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 , звернути стягнення на предмет іпотеки - будинок загальною площею 59,60 кв.м., що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане майно.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 листопада 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.
Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 21 квітня 2016 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», з інших підстав.
Постановою Верховного Суду від 20 червня 2018 року касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково. Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 листопада 2015 року та рішення апеляційного Закарпатської області від 21 квітня 2016 року скасовано. У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності відмовлено.
02.09.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТзОВ «Діджи Фінанс» був укладений Договір №2303/К/1 про відступлення прав вимоги, згідно якого до ТзОВ «Діджи Фінанс» перейшло право вимоги до позичальників, в тому числі по кредитному договору №0602/1206/71-011 від 15.12.2006 року (а.с. 16-20).
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 20 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 листопада 2021 року скасовано. Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково. Визнано іпотеку, згідно з іпотечним договором №0602/1206/71-011-Z-1 від 15 грудня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В., зареєстрованим у реєстрі за №4833, укладеним між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», - такою, що припинилася. У задоволенні решти вимог відмовлено.
У поданому позові позивач, посилаючись на неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором і не здійснення за ним виплат просив суд стягнути із нього 3% річних від суми заборгованості у розмірі 692 809,49 гривень, що складає 104 498,76 гривень.
Відповідно до ч.1 ст.15 , ч.1ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) [ч.1 ст.530 ЦК України].
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України).
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Частиною 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18).
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що: - натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; - конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; - кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
В указаній справі, дійшовши висновку про натуральний характер зобов`язання, суд касаційної інстанції виходив з того, що вимога кредитора не може бути захищена в судовому порядку у зв`язку зі спливом позовної давності.
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) сформульовано висновки щодо застосування статті 625 ЦК України в натуральному зобов`язанні та зазначено таке.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої цієї статті свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер і інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності, яку застосував суд, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.
Законодавець у пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором у судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізму обходу заборони, передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, яка надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який не доступний кредитору в межах пред`явленої ним позовної вимоги в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.
Очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на таку вимогу в цьому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, за наявності задавненої вимоги позову тільки про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, яка надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який не доступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор для охорони інтересів боржника може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
Такі правові висновки підтримала і не відступила від них Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.02.2026 року у справі № 754/511/23.
Матеріалами справи доведено, що кредитний договір №0602/1206/71-011, та іпотечний договір в його забезпечення укладено строком до 13.12.2021 року. 
Попередній кредитор - ПАТ «Дельта Банк», у зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язання за кредитним договором № 0602/1206/71-011 від 15 грудня 2006 року, у серпні 2015 року в рахунок виконання зобов`язання з оплати кредитної заборгованості у розмірі 629 077,62 грн за вказаним кредитним договором, звертався позовом до ОСОБА_1 звернення стягнення на предмет іпотеки - будинок загальною площею 59,60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане майно. Постановою Верховного Суду від 20 червня 2018 року у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності відмовлено.
Новий кредитор ТзОВ «Діджи Фінанс», який 02.09.2020 року за договором №2303/К/1 про відступлення прав вимоги по кредитному договору №0602/1206/71-011 від 15.12.2006 року та іпотечним договором, станом на момент звернення із даним позовом (15.01.2025 року) не звертався до суду з позовом до позичальника ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, а постановою Закарпатського апеляційного суду від 20 червня 2022 року за позовом ОСОБА_1 іпотеку, згідно з іпотечним договором №0602/1206/71-011-Z-1 від 15 грудня 2006 року, укладеним між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ТзОВ «Діджи Фінанс», визнано такою, що припинилася. 
Таким чином, на момент пред`явлення позовних вимог про стягнення із відповідача 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, що випливає з кредитного договору №0602/1206/71-011 від 15.12.2006 року, у кредитора відповідача відсутнє натуральне зобов`язання за кредитним договором №0602/1206/71-011 від 15.12.2006 року, а тому даний кредитор не має права на нарахування 3 % річних, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку у зв`язку зі спливом позовної давності.
Суд першої інстанції, розглядаючи даний спір, не врахував вищенаведених фактичних обставин справи та вимог закону, повно та всебічно не дослідив наявні у справі докази, не дав їм належної правової оцінки, та дійшов помилкових висновків про задоволення позову. 
Відповідно до приписів п.4 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з вищенаведених підстав. 
Згідно ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з ч.1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1)у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За подання апеляційної скарги відповідачем сплачений судовий збір у сумі 908,40 грн., який згідно із ч.1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.
В апеляційній скарзі відповідач просить стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000грн.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу. (ч.3 п.1 ст.133 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч.1,2,6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування вказаних витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат ( встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада від 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний характер.
Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо.
Колегія суддів, виходячи із характеру спору, критеріїв реальності адвокатських витрат (дійсності та необхідності) і розумності, дійшла висновку про задоволення їх у сумі 10 000 грн. В іншій частині не підлягають до задоволення.
Керуючись ст.ст. 141, 376, 382- 384 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пітух Василь Іванович, задовольнити.
Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити. 
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 908,40 грн. сплаченого судового збору та 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 10 квітня 2025 року.

Головуючий: 

Судді:

.