ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 року	Львів	Справа № 380/25137/24 пров. № А/857/48579/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді: Носа С.П.;
суддів: Кухтея Р.В., Шевчук С.М.;

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року у справі № 380/25137/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду в Закарпатській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-
суддя у І інстанції Москаль Р.М.,
час ухвалення рішення не зазначено,
місце ухвалення рішення м. Львів,
дата складення повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В: 

ОСОБА_1 звернувся у Львівський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду в Закарпатській області в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Закарпатській області №133650008654 від 24.07.2024 про відмову у перерахунку пенсії та зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду навчання на денній формі у Львівському політехнічному інституті на підготовчому відділенні з 01.12.1984 по 31.08.1985; зобов`язати ГУ ПФУ в Закарпатській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання на денній формі у Львівському політехнічному інституті на підготовчому відділенні геодезичного факультету за спеціальністю «Прикладна геодезія» з 01.12.1984 року по 31.08.1985 року та здійснити перерахунок пенсії.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду в Закарпатській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задоволити повністю.
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тими ж доводами, що наводились ним у поданому адміністративному позові, однак безпідставно не взяті до уваги судом попередньої інстанції.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 01.12.1984 зарахований слухачем підготовчого відділення, денної форми навчання у Львівський політехнічний інститут, з 01.09.1985 зарахований студентом 1 курсу денної форми навчання геодезичного факультету, що підтверджується записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 .
Згідно архівної довідки від 13.06.2024 № 69-43-481, виданої Національним університетом «Львівська політехніка», позивач навчався у Львівському політехнічному інституті на підготовчому відділенні денної форми навчання геодезичного факультету за спеціальністю «Прикладна геодезія» з 01.12.1984 (наказ про зарахування на підготовче відділення від 27.11.1984 № 2541-4-01) до 01.09.1985 (наказ про відрахування з підготовчого відділення від 27.07.1985 № 1832-4-01).
Відповідно до архівної довідки від 10.07.2024 № 69-43-546, виданої Національним університетом «Львівська політехніка», позивач зарахований з 01.09.1985 року студентом 1 курсу інституту з денною формою навчання на Геодезичний факультет за спеціальністю «Прикладна геодезія».
Позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Львівській області, отримує пенсію за віком, призначену відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV. 
16.07.2024 року позивач звернувся із заявою щодо зарахування до страхового стажу періоду навчання на підготовчому відділенні у Львівському політехнічному інституті з 01.12.1984 по 01.09.1985.
Рішенням ГУ ПФУ в Закарпатській області від 24.07.2024 № 133650008654 відмовив позивачу у перерахунку пенсії з тих мотивів, що згідно з Порядком підтвердження трудового стажу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 період навчання на підготовчих відділеннях (курсах) не зараховується до стажу, оскільки особа не отримує певного освітньо-кваліфікаційного рівня. Враховуючи вищезазначене, період навчання ОСОБА_1 на підготовчому відділенні з 01.12.1984 по 31.08.1985 не підлягає зарахуванню до його страхового стажу.
Позивач не погоджуючись із такою відмовою відповідача, звернувся з позов до суду.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Станом на дату виникнення спірних правовідносин (липень 2024 року) принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV).
Згідно статті 1 Закону № 1058-ІV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Відповідно до частини 1 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з частиною 2 цієї статті страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфіковано обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Частиною 4 статті 24 Закону № 1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до пункту 16 Розділу XV "ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ" Закону №1058 до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема у Законі України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII), йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).

Згідно з пунктом «д» статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи, що дає право на пенсію, зараховується час навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 основним документом, що підтверджує трудовий стаж є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними документами.

Згідно пункту 8 Порядку № 637 час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12.09.1991 № 1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції ( 888-09 ) і законам України.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що заявник оспорює відмову територіального органу ПФУ зарахувати до його страхового стажу період навчання на підготовчому відділенні вищого навчального закладу з 01.12.1984 по 31.08.1985. Оцінюючи аргументи позивача, що ґрунтуються на необхідності застосування до спірних правовідносин Порядку визначення трудового стажу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів СРСР від 03.08.1972 року № 590 та Постанови Ради Міністрів СРСР «Про організацію підготовчих відділень при вищих навчальних закладах» від 20.08.1969 № 681 та від 08.10.1969 № 573, суд зазначає наступне.

Згідно Постанови Верховної Ради України від 12.09.1991 №1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції (888-09) і законам України. 

Поняття страхового стажу запроваджене з 01.01.2004 шляхом прийняття Закону №1058. Відповідно до абзацу першого частини 2 статті 24 Закону №1058-ІV страховий стаж обчислюється територіальним органом ПФУ вимог цього закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку з 01.01.2004 року, а за період до впровадження системи персоніфікованого обліку, до 01.01.2004 - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим законом. 

Порядок обчислення страхового стажу, набутого особою за період, починаючи з дати набрання чинності Законом №1058, визначений статтею 24 цього закону; правила зарахування трудового стажу (а також інших періодів, в т.ч. навчання в ВНЗ тощо), набутого до набрання чинності Законом №1058 (до 01.01.2004), врегульовано Законом №1788. З огляду на це немає підстав для застосовування до спірних правовідносин законодавства Союзу РСР, оскільки станом на дату їх виникнення такі вже врегульовано законодавством України (Закон №1058-ІV, Закон №1788-XII).

Таким чином, оскільки позивач просить зарахувати період навчання на підготовчому відділенні Львівського політехнічного інституту за період до набрання чинності Законом №1058, то застосуванню підлягає норма пункту «д» статті 56 Закону №1788-XII, якою визначено, що до стажу роботи, який дає право на пенсію, зараховується час навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі. Отже, Закон №1788 не передбачає зарахування періоду навчання на підготовчих відділеннях ВНЗ (за період до набрання чинності Законом №1058) до стажу роботи та, відповідно, до страхового стажу особи.

Статтею 53 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що студент (слухач) - особа, яка в установленому порядку зарахована до вищого навчального закладу і навчається з метою здобуття певних освітнього та освітньо-кваліфікаційного рівнів. Згідно з Положенням про організацію навчального процесу у вищих навчальних закладах, затвердженим наказом Міністерства освіти України від 02.06.1993 № 161, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 23.11.1993 за № 173, студенту, який захистив дипломний проект (роботу), склав державні екзамени відповідно до вимог освітньо-професійної програми підготовки, рішенням державної комісії присвоюється відповідно освітній рівень (кваліфікація) та видається державний документ про освіту (кваліфікацію). Отже, навчанням у вищому навчальному закладі є період з дня зарахування особи до вищого навчального закладу на денну, вечірню або заочну форму навчання до дня її відрахування у зв`язку із завершенням навчання та отриманням відповідного документа про вищу освіту державного зразка. Згідно з Положенням про підготовче відділення при вищому навчальному закладі, підготовчі відділення, як і підготовчі курси, створюються для загальноосвітньої підготовки для вступу до вищого навчального закладу, навчання на яких дає право вступу до цих навчальних закладів без вступних іспитів. Навчання на підготовчих відділеннях (курсах) є додатковою послугою навчального закладу, мета якої - підготовка до вступу до навчального закладу. Оскільки після завершення навчання на підготовчих відділеннях (курсах) особа не здобуває певних освітнього та освітньо-кваліфікаційного рівнів, до стажу роботи на підставі пункту «д» статті 56 Закону №1788-XII зараховується лише період з дня зарахування студентом першого курсу вищого навчального закладу до закінчення чи відрахування. Тому підстав для зарахування до страхового стажу періоду навчання на підготовчому відділенні вищого навчального закладу немає.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави для скасування рішення № 133650008654 від 24.07.2024 про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 відповідно до заяви від 16.07.2024.

Відтак, колегія суддів вважає правильним висновок суду попередньої інстанції про те, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, відтак судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволені позовних вимог.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року у справі №380/25137/24 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. П. Нос 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. М. Шевчук