ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/47808/24 Суддя (судді) першої інстанції: Жук Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді: Златіна С.В.,
суддів: Осіпової О.О., Кравченка Є.Д.,
при секретарі: Сосницька В.П.,
за участі: позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - Сороки Марії Володимирівни,
представника відповідача - Кутєпова Олексія Євгенійовича,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, -
В С Т А Н О В И В : 
ОСОБА_1 (далі - позивач; ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач; ОГП), в якому просив:
- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в період з 29 травня 2021 року по 03 листопада 2021 року у розмірі 288 522,43 гривень,
- зобов`язати Офіс Генерального прокурора здійснити перерахунок заробітної плати позивача за період з 04 листопада 2021 року по 03 листопада 2022 року з розрахунку посадового окладу та надбавки за вислугу років, визначених відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та виплатити суму різниці з урахуванням обов`язкових податків і зборів.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що його було звільнено із займаної посади на підставі відповідного наказу, який у подальшому був оскаржений у судовому порядку. За результатами розгляду справи судом позивача поновлено на посаді та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Водночас позивач вказав, що зазначене судове рішення було виконано з порушенням установлених строків, у зв`язку з чим він вважає, що відповідно до положень статті 236 Кодексу законів про працю України має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Також позивач наголосив на тому, що у період з 04 листопада 2021 року по 03 листопада 2022 року не здійснював нарахування та виплату посадового окладу та надбавки за вислугу років, визначених відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Станом на дату виникнення спірних правовідносин, ст. 81 Закону України "Про прокуратуру" передбачала, що Заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Закон України "Про прокуратуру", як спеціальний нормативно-правовий акт, має пріоритет у застосуванні над загальними законодавчими нормами, що ґрунтується на принципі lex specialis derogat legi generali (спеціальний закон має перевагу над загальним).
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року позовну заяву задоволено частково: 
- стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в період з 29 травня 2021 року по 04 листопада 2021 року у розмірі 78738,96 гривень (сімдесят вісім тисяч сімсот тридцять вісім грн 96 коп.); 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що оскільки встановлено факт затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2021 року в адміністративній справі №826/85/15 у період з 29 травня 2021 року по 04 листопада 2021 року, то позивач має право на виплату середнього заробітку за час такої затримки. Суд врахував, що позивач, обчислюючи суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, виходив з розміру актуальної (поточної) заробітної плати, яка діяла у відповідний період, однак такий підхід не відповідає вимогам законодавства та усталеній судовій практиці. Суд також відзначив, що Рішенням Конституційного Суду України 13 вересня 2023 року у справі № 8-р(II)/2023 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19 вересня 2019 року № 113-IX. 
Не погоджуючись з рішенням Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
В обґрунтування своїх вимог апелянт-1 зазначив, що оскільки факт затримки виконання рішення суду у справі №826/85/15 допущено за період з 29 травня 2021 року по 04 листопада 2021 року, то на виконання Порядку №100, для розрахунку середньомісячної заробітної плати необхідно брати виплати за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, тобто березень - квітень 2021 року.
Апелянт-1 наголосив, що суд першої інстанції безпідставно посилається на довідку Офісу Генерального прокурора від 31 березня 2021 року № 21-287зп, у відповідності до якої середньоденна заробітна плата складає 709,36 грн, оскільки проведення розрахунку на підставі довідки від 31 березня 2021 року №21-287зп в цій справі, в якій подія, у зв`язку із якою відбувається розрахунок є 29 травня 2021 року, суперечить чинному законодавству, зокрема Порядку №100.
Позивач відмітив, що станом на дату виникнення спірних правовідносин, стаття 81 Закону України "Про прокуратуру" передбачала: «Заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами», однак відповідач і суд першої інстанції з невідомих підстав, користувались Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 №113-ІХ, який робив відсилку до постанови Кабінету Міністрів України, без деталізації якої саме. 
З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
05 лютого 2026 року представник Офісу Генерального прокурора - прокурор відділу представництва інтересів органів прокуратури першого управління Департаменту представництва інтересів держави в суді Офісу Генерального прокурора Ольга Косова, подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
В обґрунтування своїх вимог апелянт-2 зазначив, що наслідком виконання рішення суду першої інстанції у справі № 826/85/15 було б прямим порушенням норм трудового законодавства, оскільки можливість поновлення на посаді, відмінній від тієї, з якої працівника було незаконно звільнено, не передбачена. 
Відповідач відмітив, що Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.05.2021 у справі № 826/85/15 виконано 05.11.2021 після отримання повного тексту постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2021, якою змінено резолютивну частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.05.2021, зокрема, вирішено поновити позивача не в Офісі Генерального прокурора на посаді, рівнозначній тій, яку він обіймав на час звільнення, а на посаді, з якої його звільнено в Генеральній прокуратурі України. 
Представник апелянта-2 звернув увагу, що Офіс Генерального прокурора фактично не мав об`єктивної можливості поновити ОСОБА_1 на посаді в Офісі Генерального прокурора з 02.12.2014, оскільки це призвело б до неузгодженості в оплаті праці, ураховуючи, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів» затверджено посадові оклади прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур;
Додатково відповідач зазначив, що системний аналіз положень статей 21, 24 КЗпП України вказує на те, що працівник не може бути допущений до роботи без видання уповноваженою особою відповідного наказу, необхідною умовою (підставою) для видання якого є його письмова заява. 
Апелянт-2 наголосив на відсутності волевиявлення ОСОБА_1 щодо його поновлення на посаді старшого прокурора відділу процесуального керівництва та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях про корупційні злочини управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованої злочинністю і корупцією Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України з 02.12.2014 року;
Підсумовуючи відповідач звернув увагу, що сума середнього заробітку за час затримки виконання постанови суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді за період з 22.10.2021 по 04.11.2021 включно становить 7802,96 грн (709,36 грн х 11 робочих днів). 
З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції. 
06 лютого 2026 року представник позивача - Сорока Марія Володимирівна подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора без задоволення.
06 лютого 2026 року представник позивача - Сорока Марія Володимирівна, подала клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, в якому просила при ухваленні судового рішення стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 20000,00 гривень.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 18 березня 2026 року о 10:30. 
Позивач ОСОБА_1 та його представник - Сорока Марія Володимирівна, у судовому засіданні підтримали вимоги поданої 19 січня 2026 року апеляційної скарги, просили скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представником позивача на підтвердження понесених Ляцевичем В.В. витрат на правничу допомогу було надано платіжні інструкції від 25 лютого 2026 року №2PL576226 на суму 20000,00 грн та від 31 жовтня 2024 року №2PL057126 на суму 10000,00 грн. Крім того, адвокатом Сорокою М.В. відповідачу (копію) та суду було надано документ «Вступне слово» від 18 березня 2026 року, в якому вона повторно просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та при ухваленні колегією суддів вказаного рішення стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн за надання правової допомоги у суді апеляційної інстанції. Також позивач та його представник просили залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення.
Представника відповідача - Кутєпов Олексій Євгенійович, у судового засіданні просив задовольнити подану 19 січня 2026 року (Вих. №15/1/2-35631-24) апеляційну скаргу, та відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача. 
Згідно з частиною першою статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОГП - задовольнити частково, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року - змінити, з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Наказом Генерального прокурора України від 01 грудня 2014 року №2723ц, керуючись статтею 15 Закону України "Про прокуратуру" та частиною другою статті 3 Закону України "Про очищення влади", на підставі довідки про результати вивчення особової справи, радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади старшого прокурора відділу процесуального керівництва та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях про корупційні злочини управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованої злочинністю і корупцією Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 72 статті 36 Кодексу законів про працю України.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2021 року у справі № 826/85/15 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 01 грудня 2014 року №2723ц.
Поновлено позивача в Офісі Генерального прокурора на посаді рівнозначній тій, яку він обіймав на час звільнення, а саме посаді старшого прокурора відділу процесуального керівництва та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях про корупційні злочини управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованої злочинністю і корупцією Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України з 02 грудня 2014 року.
Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 229 498,22 грн.
Зобов`язано Офіс Генерального прокурора надати до Міністерства юстиції України відомості про відсутність підстав для застосування до позивача заборон, передбачених частиною третьою статті 1 Закону України "Про очищення влади".
Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 15 251,24 грн.
В іншій частині адміністративного позову відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 року змінено рішення суду першої інстанції, викладено абзац третій, четвертий резолютивної частини рішення у такій редакції:
«Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу процесуального керівництва та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях про корупційні злочини управління нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованої злочинністю і корупцією Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України в Генеральній прокуратурі України починаючи з 02 грудня 2014 року.
Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2 100 682, 47 грн.» (2 178 338, 16 грн. із урахуванням ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2022 року про виправлення описки).
На виконання зазначених рішень Офіс Генерального прокурора наказом від 05 листопада 2021 року №1553ц поновив позивача на посаді.
У зв`язку із затримкою виконання рішення суду про поновлення на посаді, ОСОБА_1 звернувся в Київський окружний адміністративний суд з цим позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів виходить з такого. 
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду відзначає, що у даному випадку спірним питанням є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Судова колегія погоджується з доводами суду першої інстанції про те, що рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, а тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов`язками, які мали місце до звільнення. Обов`язком боржника є не лише видання наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі, а й фактичний допуск поновленого працівника до виконання попередніх обов`язків.
Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.
Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) зазначив, що КЗпП України не містить поняття поновлення на роботі, як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Колегія суддів зазначає, що виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.
Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постановах від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18) та від 26 травня 2022 року у справі №640/4699/20 (провадження № К/9901/36398/21).
Отже, у Офісу Генерального прокурора, як роботодавця виник обов`язок добровільно і негайно виконати рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми середнього заробітку за один місяць.
Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Таким чином, згідно статті 236 Кодексу законів про працю України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Слід зазначити, що усталеною є позиція Верховного Суду про покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України, незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем (зокрема, постанови Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі № 807/2434/15, від 19 квітня 2021 року у справі №826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі №640/15058/19, від 20 липня 2021 року у справі №826/3465/18, від 21 жовтня 2021 року у справі №640/19103/19).
Верховний Суд у постанові від 19 травня 2022 року у справі №160/288/19 зауважив, що положення КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, в цьому випадку - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.
При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 06 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
Таким чином, колегія суддів вважає вірним відхилення судом першої інстанції доводів представника відповідача щодо того, що процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, тобто за наявності волевиявлення особи та необхідності для цього звернення цієї особи з відповідною заявою або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі, оцінюються судом критично, оскільки спростовуються нормами статті 236 Кодексу законів про працю України та практикою Верховного Суду.
Тобто, законодавством України не передбачено обов`язку звернення працівника до роботодавця із заявою про поновлення його на роботі, оскільки судове рішення про поновлення позивача на роботі мало виконуватися негайно без прив`язки до вчинення будь-яких дій з боку позивача.
Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що наслідком виконання рішення суду першої інстанції у справі № 826/85/15 було б прямим порушенням норм трудового законодавства, оскільки можливість поновлення на посаді, відмінній від тієї, з якої працівника було незаконно звільнено, не передбачена, оскільки рішення суду першої інстанції звернуте до негайного виконання, а тому повинно бути виконано відповідачем.
Оскільки колегією суддів встановлено факт затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2021 року в адміністративній справі № 826/85/15 у період з 29 травня 2021 року по 04 листопада 2021 року, суд приходить до висновку, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час такої затримки.
У свою чергу, обчислення середньої заробітної плати для оплати вимушеного прогулу внаслідок затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі здійснюється відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).
Згідно з пунктом 1 Порядку № 100 цей Порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу.
Відповідно до пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Абзацом першим пункту 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 18 серпня 2022 року у справі № 560/7496/20 до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України).
Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.
Отже, у цьому випадку позивача фактично позбавлено права на отримання заробітної плати внаслідок не виконання відповідачем рішення суду у справі № 826/85/15.
Таким чином, у цьому випадку подією, з якою пов`язана виплата затримки виконання рішення суду, є день незаконного звільнення позивача, тому середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Колегія суддів уважає правильними висновок суду першої інстанції про те, що строк вимушеного прогулу має продовжуваний характер, а тому в цьому випадку середній розмір заробітної плати слід обчислювати, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, у якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата (тобто за два попередні місяці роботи перед звільненням).
Аналогічну правову позицію займає Верховний Суд у постанові від 30 березня 2023 року у справі № 340/1747/21.
Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про застосування до спірних правовідносин абз. 3, п. 4 Порядку №100, у відповідності до якого, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.
Колегія суддів зазначає, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Суд першої інстанції під час розгляду справи вірно встановив, що згідно з довідкою Офісу Генерального прокурора від 31 березня 2021 року № 21-287зп, яка міститься у справі № 826/85/15, середньоденна заробітна плата позивача складає 709,36 грн.
Середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі підлягає стягненню за період з 29 травня 2021 року по 04 листопада 2021 року.
На підставі листів Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу» колегія суддів встановила, що за цей період було 110 робочих днів, а не 111 робочих днів як зазначив суд першої інстанції в судовому рішенні.
Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 29 травня 2021 року по 04 листопада 2021 року становить 78 029,60 грн (709,36 грн х 110 днів) та належить стягненню з Офісу Генерального прокурора на користь позивача.
Отже, суд першої інстанції невірно визначив кількість днів затримки виконання рішення суду та у зв`язку з цим невірно обрахував суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 29 травня 2021 року по 04 листопада 2021 року.
Щодо позовних вимог стосовно зобов`язання перерахувати заробітну плату за період з 04 листопада 2021 року по 03 листопада 2022 року, то колегія суддів зазначає наступне.
Наказом Генерального прокурора від 05.11.2021 №1553ц позивача було поновлено на посаді, з якої його було звільнено.
Відомості, що цей наказ від 05.11.2021 є спірним, матеріали справи не містять, тому позивача поновлено на посаді не в Офісі Генерального прокурора, а в Генеральній прокуратурі України.
Законом України №113-IX від 19 вересня 2019 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» запроваджено реформування системи органів прокуратури.
У пункті 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX визначено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури (абзац перший); за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури (перше речення абзацу третього).
За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури (друге речення абзацу третього).
Рішенням Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(II)/2023 у справі № 3-80/2022 (191/22; 226/22; 80/23; 131/23; 99/23) щодо відповідності Конституції України (конституційності) абзацу третього пункту 3 розділу II «;Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX (щодо винагороди прокурора як гарантії його незалежності), зокрема, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX; друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, визнане неконституційним, втрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У зазначеному рішенні, Конституційний Суд України констатував, що конституційні повноваження прокуратури в поєднанні з її інституційним місцем у системі правосуддя наближують функціонування прокуратури до європейських стандартів, насамперед в аспекті зміцнення ролі цієї інституції як важливого елементу системи кримінального правосуддя, що обумовлює потребу в наданні прокурорам гарантій незалежності законом, щоб забезпечити функціонування дієвої системи правосуддя, яка спроможна захистити права і свободи людини.
Врегулювання законом, а не підзаконним актом питань матеріального, соціального, пенсійного забезпечення прокурорів становить гарантію забезпечення їх незалежності, унеможливлює втручання органів виконавчої влади в діяльність прокуратури, що інакше призведе до недодержання принципу поділу влади.
Конституційний Суд України зазначив, що наділення Кабінету Міністрів України повноваженням урегульовувати питання винагороди прокурорів не можна визнати таким, що відповідає конституційній вимозі щодо здійснення органами державної влади своїх повноважень у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України.
З набранням чинності Законом №113-IX питання винагороди прокурорів, які пройшли атестацію та яких переведено до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, регулює Закон, а питання винагороди тих прокурорів, які продовжували здійснювати свої повноваження до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, - підзаконний нормативний акт - постанова Кабінету Міністрів України.
Тож, оспорювані приписи Закону № 113-IX визначають відмінне від установленого статтею 81 Закону регулювання оплати праці прокурорів, що свідчить про відмінність у підході законодавця до питання винагороди прокурорів, а отже, про неоднакове ставлення до прокурорів попри те, що їх наділено єдиним юридичним статусом за обсягом гарантій забезпечення їх незалежності як невіддільного складника цього статусу.
Конституційний Суд таку відмінність у ставленні до прокурорів, які мають єдиний юридичний статус, визнав не виправданою та вказав на її дискримінаційність.
Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX суперечить частині другій статті 24 Конституції України.
Отже, з огляду на визнання таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), другого речення абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX, після ухвалення Конституційним Судом рішення № 8-р(II)/2023, на прокурорів, в тому числі які не завершили процедуру атестації, розповсюджуються положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» в контексті визначення розміру винагороди прокурорів.
Так, частиною першою статті 81 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Згідно із частиною другою статті 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Тобто, згідно із означеною нормою закону заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок, зокрема, і надбавки за вислугу років, а тому саме із 13 вересня 2023 року, зважаючи на рішення Конституційного Суду України № 8-р(II)/2023, заробітна плата прокурорів, в тому числі тих, що не завершили процедуру атестації, повинна нарахуватися та виплачуватися з урахуванням складових, визначених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру».
Спірні правовідносини між сторонами виникли до 13.09.2023 року та стосуються періоду з 04 листопада 2021 року по 03 листопада 2022 року.
У постанові від 14.02.2023 у справі №160/22718/21 Верховний Суд вказав, що до прокурора, який не пройшов успішно атестацію та не переведений за її наслідками на посаду в Офіс Генерального прокурора, обласну чи окружну прокуратури, застосуванню підлягають приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме Постанови №505.
Таким чином, колегія суддів доходить до висновку про те, що у період з 04 листопада 2021 року по 03 листопада 2022 року до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме Постанови №505.
За вказаних обставин, суд вважає необгрунтованими доводи позивача про те, що на дату виникнення спірних правовідносин заробітна плата прокурора регулюється Законом України "Про прокуратуру" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Стосовно доводів відповідача, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 5458 грн., враховуючи те, позивачем не надано суду першої інстанції доказів фактичного понесення даних витрат (платіжний документ), то колегія суддів зазначає наступне.
У відповідності до ч.3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4 статті 134 КАС України).
Відповідно до положень частини 5 статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 20000 грн., які позивачка понесла у зв`язку із розглядом справи, суду надано: додаток від 11.10.2014 № 2 до договору про надання правової допомоги від 31.07.2018, рахунок на оплату від 15.10.2024 №119, договір про надання правової допомоги від 31.07.2018.
Суд зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч.3 ст. 134 КАС України). Натомість положеннями п. 2 ч.1 ст. 134 КАС України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.
Аналогічну за своїм змістом правову позицію стосовно можливості відшкодування витрат на оплату правничої допомоги за відсутності документу про їх оплату на час розгляду справи, у разі якщо у договорі про надання правничої допомоги міститься умова стосовно оплати витрат протягом певного часу після ухвалення рішення суду, займає Верховний Суд у постановах від 21.01.2021 року у справі № 280/2635/20 та від 26.06.2019 року у справі № 813/481/18.
У Практичній рекомендації «Вимоги щодо справедливої сатисфакції», яка видана Головою ЕСПЛ 28.03.2007 року відповідно до правила 32 Регламенту ЕСПЛ, витрати (до яких зазвичай відносять вартість юридичної допомоги), повинні бути дійсними, тобто вони мають бути справді сплачені заявником, або ж він має бути зобов`язаний їх сплатити, відповідно до юридичних чи договірних зобов`язань. Витрати мають бути необхідними, тобто їх сплата мала бути необхідною для запобігання порушенню чи для отримання компенсації після того, як воно сталося. Їх сума повинна бути обґрунтованою. Суду мають бути надані докази, такі як докладні розрахунки та фактури. Вони повинні бути достатньо детальними або Суд міг визначити, наскільки вищенаведені вимоги були дотримані.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Згідно правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 5 вересня 2019 року у справі № 826/841/17 та у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 200/7763/19-а, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одним із основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним порівняно з ринковими цінами адвокатських послуг.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 зазначила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (п. 5.44 Постанови).
Судова колегія звертає увагу, що, як встановлено вище, під час судового засідання в Шостому апеляційному адміністративному суді представником позивача на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу було надано платіжні інструкції від 25 лютого 2026 року №2PL576226 на суму 20000,00 грн та від 31 жовтня 2024 року №2PL057126 на суму 10000,00 грн. 
Враховуючи критерії співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи, приймаючи до уваги що дана справа є складною (за обсягом доказів), а також те, що витрати на оплату послуг адвоката мають бути дійсні, необхідні та обґрунтовані, з огляду на те, що домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між позивачем та адвокатом, і є обов`язковими до виконання, а також те, що угода про надання правничої допомоги є дійсною, приймаючи до уваги також і те, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, витрачених коштів, але і в певному сенсі спонукання суб`єкта владних повноважень своєчасно вчиняти певні дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних чи юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин, однак приймаючи до уваги принципи добросовісності, розумності та справедливості, а також часткове задоволення заявлених позовних вимог, то колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 5458 грн. з відповідача.
Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача не є обґрунтованими, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Доводи апеляційної скарги відповідача є частково обґрунтованими, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміни в частині суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в період з 29 травня 2021 року по 04 листопада 2021 року.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення передбачені статтею 315 КАС України.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно пункту 3 частини першої статті 317 КАС України підставою для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Крім того, з огляду на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні виключно в сумі стягнення та різниця між зміненою і стягнутою судом першої інстанції сумою становить 709,36 грн (78738,96 грн - 78 029,60 грн), тобто менше 1% від запитуваної позивачем (288522,43 грн) суми, судова колегія не вбачає підстав для здійснення перерозподілу судових витрат.
Керуючись статтями 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року у справі №320/47808/24 - змінити, виклавши другий абзац його резолютивної частини в такій редакції: 
«Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в період з 29 травня 2021 року по 04 листопада 2021 року у розмірі 78029,60 гривень (сімдесят вісім тисяч двадцять дев`ять грн. 60 коп.)»
В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року у справі №320/47808/24 залишити без змін.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя С.В. Златін

Суддя О.О. Осіпова

Суддя Є.Д. Кравченко

Повний текст судового рішення виготовлено 18 березня 2026 року.