КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №752/21064/25 Головуючий у І інстанції - Мазур Ю.Ю.
апеляційне провадження №22-ц/824/2757/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 квітня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року 
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

установив:

У серпні 2025 року ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» звернулося до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року позовну заяву повернуто позивачу.
Суд першої інстанції виходив з того, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2025 року позовну заяву було залишено без руху та позивачу був наданий строк для усунення недоліків.
На виконання ухвали суду від 02 вересня 2025 року позивачем надано заяву про усунення недоліків. 
Однак, у зазначеній заяві позивачем не були усунені зазначені в ухвалі суду недоліки, а саме: не надано належного доказу про те, що фактичне постійне місце проживання відповідача знаходиться за адресою вказаною в позовній заяві, крім того, не надано до суду правовстановлюючих документів(витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно), на підставі яких відповідач на момент подання до суду позову має право власності на вказане нерухоме майно.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що вона постановлена з порушенням норм процесуального права, та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалося на те, що воно виконало вимоги ухвали суду від 02 вересня 2025 року і направило 03 вересня 2025 року заяву, в якій обґрунтувало неможливість надання копії доказів про зареєстроване місце проживання відповідача та підтвердило, що надало усі відомі йому дані про відповідача, які вимагаються ст. 175 ЦПК України. Таким чином, воно належним чином виконало ухвалу суду та усунуло недоліки в межах своїх повноважень і можливостей.
Вказує, що зазначена вимога суду є такою, що не ґрунтується на приписах чинного процесуального законодавства, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві обов`язково зазначаються лише відомі позивачу: ім`я (П.І.Б.) відповідача, місце проживання або перебування, поштовий індекс, інші відомі засоби зв`язку. Вимога надати копію паспорта та РНОКПП відповідача виходить за межі передбачених законом вимог, адже воно як юридична особа не має доступу до персональних документів відповідача та не зобов`язане їх витребовувати.
Вимога суду щодо надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно фактично підмінює предмет доказування у справі та створює для нього обов`язки, не передбачені процесуальним законом. Більше того, згідно зі ст. 76, 77 ЦПК України, належними доказами у справі про стягнення заборгованості є документи, що підтверджують факт укладення кредитного договору, його виконання та наявність заборгованості, а не документи про майновий стан відповідача. Таким чином, посилання суду першої інстанції на відсутність у нього витягів з ДРРП як на підставу для повернення позову є необґрунтованим та таким, що не відповідає приписам ЦПК України.
Просило суд, скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_1 на свою користь витрати на правову допомогу в апеляційній інстанції у розмірі 8000 грн.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1,5,6,9,10,14,19,37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Постановляючи ухвалу про повернення позову, суд першої інстанції керувався вимогами ст.185 ЦПК України, відповідно до якої, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Зазначив, що у заяві про усунення недоліків позивачем не були усунені зазначені в ухвалі суду недоліки, а саме: не надано належного доказу про те, що фактичне постійне місце проживання відповідача знаходиться за адресою вказаною в позовній заяві, крім того, не надано до суду правовстановлюючих документів (витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно), на підставі яких відповідач на момент подання до суду позову має право власності на вказане нерухоме майно.
З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Так, відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
За правилом ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Право на звернення особи до суду є її абсолютним правом.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів реалізується через врегульовану процесуальним законом можливість пред`явити до суду позовну заяву, яка є процесуальною формою звернення за захистом порушеного права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2025року позовна заява була залишена без руху та позивачу був наданий строк для усунення недоліків.
На виконання ухвали суду від 02 вересня 2025 року позивачем надано заяву про усунення недоліків. 
Згідно ч. 6 ст. 187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
Відповідно до ч.ч. 9, 10 ст. 187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому ст. 31 цього Кодексу.
Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування)фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі.
Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
Судом першої інстанції на момент винесення оскаржуваної ухвали не встановлені обставини, щодо реєстрації та проживання відповідача, що призвело до формального позбавлення права на звернення до суду за захистом своїх прав.
Отже, хибним є висновок суду першої інстанції про те, що ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» не усунуло недоліки позовної заяви, встановлені ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02 вересня 2025 року.
Крім того, вимога суду першої інстанції щодо надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно фактично підмінює предмет доказування у справі та створює для позивача обов`язки, не передбачені процесуальним законом. 
Згідно зі ст. 76, 77 ЦПК України, належними доказами у справі про стягнення заборгованості є документи, що підтверджують факт укладення кредитного договору, його виконання та наявність заборгованості, а не документи про майновий стан відповідача. 
Таким чином, посилання суду першої інстанції на відсутність у позивача витягів з ДРРП як на підставу для повернення позову є необґрунтованим та таким, що не відповідає приписам ЦПК України.
Отже, висновок суду першої інстанції про неусунення позивачем недоліків позову, що були визначені в ухвалі суду від 02 вересня 2025 року, є помилковим та необґрунтованим.
За вказаних вище обставин, процесуальне рішення про повернення позовної заяви є передчасним, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та доступу до суду.
Згідно ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободу від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).
Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що ст.6 Конвенції визначає гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданого національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та в рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ указав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням §1 ст.6 конвенції.
Отже, виходячи з норм Конституції, а також з норм міжнародного права, повертаючи позовну заяву, з врахуванням заяви про усунення недоліків, суд першої інстанції припустився надмірного формалізму, і вказані дії суду унеможливили доступ позивача до правосуддя для захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.
Враховуючи вищевикладене, встановлені колегією суддів факти щодо допущення відповідних порушень судом першої інстанції свідчать про підставність доводів апеляційної скарги та як наслідок необхідність скасування оскаржуваної ухвали через допущення судом надмірного формалізму та непропорційності між застосованими засобами та поставленою метою, наслідком чого стало порушення права позивача на судовий захист.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, однією із підстав для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
В свою чергу, скасування оскаржуваної ухвали не є підставою для розподілу судових витрат, оскільки такий здійснюється по закінченню розгляду справи та ухвалення рішення по суті спору, натомість у даному випадку, справу необхідно направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, що свідчить про часткову підставність апеляційної скарги.
Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,-

постановив:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» задовольнити частково.
Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 08 вересня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, а саме для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба