Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 березня 2026 р. Справа № 520/369/26
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитра Волошина, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЬКАРС» до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень
У С Т А Н О В И В :
Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЛЬКАРС» звернулося до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати протиправними та скасувати:
- податкове повідомлення-рішення від 24.12.2025 № 00574240703, в частині збільшення грошового зобов`язання з податку на прибуток на суму 676 780,00 грн;
- податкове повідомлення-рішення від 15.10.2025 № 00480830703 повністю.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, у зв`язку з чим звернувся до суду задля їх скасування в судовому порядку. 
Ухвалою від 13.01.2026 відкрито спрощене провадження в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України, та запропоновано відповідачу надати відзив на позов. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив, а відповідачу - заперечення протягом п`яти календарних днів з моменту отримання відповідних документів. 
Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження доставлена позивачу та відповідачу до їх електронних кабінетів через систему "Електронний суд", що підтверджується довідками про доставку до електронного кабінету ЄСІТС.
Відповідач подав до суду відзив на адміністративний позов, в якому виклав свої заперечення проти позовних вимог, зазначивши про правомірність оскаржуваних у даній справі рішень. Просить відмовити в задоволенні позову.
Позивач подав до суду відповідь на відзив, згідно якої підтримав свою позицію, викладену в позовній заяві. Просив позов задовольнити. 
Ухвалою від 16.03.2026 було витребувано в Головного управління ДПС у Харківській області: частину акту перевірки від 08.09.2025 № 36143/20-40-07-03-06/44678585 відносно Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЬКАРС», на підставі якого було прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення, а саме починаючи з 69 сторінки акту. Зобов`язано Головне управління ДПС у Харківській області надати до суду витребувані документи протягом п`яти календарних днів з дня отримання копії ухвали.
Відповідач 18.03.2026 подав до суду витребувані судом документи.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Дослідивши матеріали справи та вказані заяви, суд встановив наступне.
Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕЛЬКАРС" зареєстроване за кодом ЄДРПОУ 44678585, що вбачається з відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Головним управлінням ДПС у Харківській області проведено документальну планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕЛЬКАРС" (код ЄДРПОУ 44678585), за результатами якої складено акт документальної планової виїзної перевірки податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи від 08.09.2025 № 36143/20-40-07-03-06/44678585.
Перевіркою встановлено, що на порушення підпункту 134.1.1. пункту 134.1 статті 134 Кодексу, з урахуванням пункту 14 розділу «Визнання та оцінка основних засобів» П(С)БУ №7 «Основні засоби», затвердженого наказом Мінфіну України від 27.04.2000 № 92 та зареєстрованого в Мінюсті України 18.05.2000 за №288/4509, Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку, активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств та організацій, затвердженого наказом Мінфіну України від 30.11.1999 № 291 та зареєстрованого в Мінюсті України 21.12.1999 за №893/4186, підприємством неправомірно віднесено до складу інших операційних витрат суму в загальному розмірі 3 007 910,65 грн., в тому числі за 2023 рік – 2 006 310,10 грн., за 2024 рік – 1 001 600,55грн., з них за 1-й кв-л 2024 - на 1 001 600,55грн., та відповідно занижено фінансовий результат до оподаткування на суму 3007910,65 грн., в тому числі за 2023 рік – 2 006 310,10 грн., за 2024 рік – на 1 001 600,55грн., з них за 1-й кв-л 2024 року - на 1 001 600,55 грн.
У зв`язку з виявленим порушенням Головним управлінням ДПС у Харківській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 24.12.2025 № 00574240703, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем - податок на прибуток підприємств, який сплачують інші підприємства на 741 570,00 грн: за податковим зобов`язанням - 593 256,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 148 314,00 грн (а.с. 13-14 т. 1)
Також, перевіркою виявлено порушення законодавчо встановлених строків розрахунків у сфері ЗЕД, а саме, частини 3 статті 13 Закону України від 21 червня 2018 року № 2473-VIII «Про валюту і валютні операції», із змінами та доповненнями, по передплаті за товар: 17.05.2024 на суму 28 710 дол США (еквівалент 1132049,66 грн) – граничний строк надходження імпортного товару 12.11.2024.
У зв`язку з виявленим порушенням Головним управлінням ДПС у Харківській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 15.10.2025 № 00480830703, яким застосовано до позивача штрафні (фінансові) санкції (штраф) за порушення строку розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності в розмірі 781 104,36 грн (а.с. 10-11 т. 1). 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України (далі за текстом - ПК України).
Щодо податкового повідомлення-рішення від 24.12.2025 № 00574240703, суд зазначає таке.
Згідно з підпунктом 19-1.1.1 пункту 19-1.1 статті 19-1 ПК України контролюючі органи, зокрема, здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів, у тому числі проводять відповідно до законодавства перевірки та звірки платників податків.
Відповідно до підпункту 14.1.138 пункту 14.1 статті 14 ПК України основні засоби - матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 6000 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 6000 гривень і поступово зменшується у зв`язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).
Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Положеннями підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.
Відповідно до пункту 138.1 статті 138 ПК України фінансовий результат до оподаткування збільшується: на суму нарахованої амортизації основних засобів або нематеріальних активів відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності; на суму уцінки та втрат від зменшення корисності основних засобів або нематеріальних активів, включених до витрат звітного періоду відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності; на суму залишкової вартості окремого об`єкта основних засобів або нематеріальних активів, визначеної відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, у разі ліквідації або продажу такого об`єкта; на суму залишкової вартості окремого об`єкта невиробничих основних засобів або невиробничих нематеріальних активів, визначеної відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, у разі ліквідації або продажу такого об`єкта; на суму витрат на ремонт, реконструкцію, модернізацію або інші поліпшення невиробничих основних засобів чи невиробничих нематеріальних активів, віднесених до витрат відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.
Згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК України фінансовий результат до оподаткування зменшується: на суму розрахованої амортизації основних засобів або нематеріальних активів відповідно до пункту 138.3 цієї статті; на суму залишкової вартості окремого об`єкта основних засобів або нематеріальних активів, визначеної з урахуванням положень цієї статті Кодексу, у разі ліквідації або продажу такого об`єкта; на суму дооцінки основних засобів або нематеріальних активів у межах попередньо віднесених до витрат уцінки відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності; на суму вигід від відновлення корисності основних засобів або нематеріальних активів у межах попередньо віднесених до витрат втрат від зменшення корисності основних засобів або нематеріальних активів відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності; на суму первісної вартості придбання або виготовлення окремого об`єкта невиробничих основних засобів або невиробничих нематеріальних активів та витрат на їх ремонт, реконструкцію, модернізацію або інші поліпшення, у тому числі віднесених до витрат відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, у разі продажу такого об`єкта невиробничих основних засобів або нематеріальних активів, але не більше суми доходу (виручки), отриманої від такого продажу.
Порядок розрахунку амортизації основних засобів або нематеріальних активів для визначення об`єкта оподаткування закріплений у пункті 138.3 ПК України.
Так, відповідно до підпункту 138.3.1 пункту 138.3 ПК України розрахунок амортизації основних засобів або нематеріальних активів здійснюється відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності з урахуванням обмежень, встановлених підпунктом 14.1.138 пункту 14.1 статті 14 розділу I цього Кодексу, підпунктами 138.3.2-138.3.4 цього пункту. При такому розрахунку застосовуються методи нарахування амортизації, передбачені національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, крім «виробничого» методу.
Для розрахунку амортизації відповідно до положень цього пункту визначається вартість основних засобів та нематеріальних активів без урахування їх переоцінки (уцінки, дооцінки), проведеної відповідно до положень бухгалтерського обліку.
Відповідно до пункту 14 П(С)БО 7 «Основні засоби», первісна вартість основних засобів збільшується на суму витрат, пов`язаних з поліпшенням об`єкта (модернізація, модифікація, добудова, дообладнання, реконструкція тощо), що призводить до збільшення майбутніх економічних вигод, первісно очікуваних від використання об`єкта. Залишкова вартість основних засобів зменшується у зв`язку з частковою ліквідацією об`єкта основних засобів.
Згідно з пунктом 15 П(С)БО 7 «Основні засоби» витрати, що здійснюються для підтримання об`єкта в робочому стані (проведення технічного огляду, нагляду, обслуговування, ремонту тощо) та одержання первісно визначеної суми майбутніх економічних вигод від його використання, включаються до складу витрат.
Рішення про характер і ознаки здійснюваних підприємством робіт, тобто чи спрямовані вони на підвищення техніко-економічних можливостей (модернізація, модифікація, добудова, реконструкція) об`єкта, що приведе в майбутньому до збільшення економічних вигод, чи здійснюються вони для підтримання об`єкта в придатному для використання стані та одержання первісно визначеної суми майбутніх економічних вигод від його використання, приймається керівником підприємства з урахуванням результатів аналізу існуючої ситуації та суттєвості таких витрат (пункт 29 Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку основних засобів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 30.09.2003 № 561 (далі - Методичні рекомендації № 561).
Відповідно до пункту 30 Методичних рекомендації № 561 витрати на капітальний ремонт об`єктів основних засобів можуть бути визнані капітальними інвестиціями, якщо витрати на значний огляд і капітальний ремонт можуть бути ідентифіковані з окремою з амортизованою частиною (компонентом) основних засобів.
Положеннями пункту 31 Методичних рекомендацій № 561 визначено, що вартість робіт, що приводять до збільшення очікуваних майбутніх вигод від об`єкта основних засобів, включається до капітальних інвестицій з майбутнім збільшенням первісної вартості основних засобів. Підставою для визнання капітальними інвестиціями витрат, пов`язаних з поліпшенням основних засобів, є зростання внаслідок цих витрат очікуваного терміну корисного використання об`єкта, кількості та/або якості продукції (робіт, послуг), яка виробляється (надається) цим об`єктом.
Прикладами такого поліпшення є:
а) модифікація, модернізація об`єкта основних засобів з метою подовження терміну його корисної експлуатації або збільшення його виробничої потужності;
б) заміна окремих частин устаткування для підвищення якості продукції (робіт, послуг);
в) впровадження ефективнішого технологічного процесу, що дасть змогу зменшити первісно оцінені виробничі витрати;
г) добудова (надбудова) будівлі, що збільшить кількість місць (площу) будівлі, обсяги та/або якість виконуваних робіт (послуг) чи умови їх виконання.
Згідно з пунктом 33 Методичних рекомендацій № 561 витрати, що здійснюються для підтримання об`єкта в робочому стані та одержання первісно визначеної суми майбутніх економічних вигод від його використання (технічний огляд, технічне обслуговування, ремонт тощо), включаються до складу витрат звітного періоду.
Крім того, відповідно до положень статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Разом з тим у чинному законодавстві щодо обліку основних засобів відсутні визначення капітальний або поточний ремонт.
Наведений підхід узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною в постановах Верховного Суду від 27.07.2023 у справі № 560/9332/22, від 28.02.2018 у справі № 821/1496/16, від 25.01.2024 у справі № 816/1810/17 та від 19.06.2025 у справі № 640/1217/20.
У постанові від 16.02.2026 у справі № 640/36731/21 Верховний Суд зазначив, що пунктами 3.21, 3.7 ДБН А.2.2-3:2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» зі Зміною № 1 та Зміною № 2 визначено, що реконструкція - це перебудова введеного в експлуатацію в установленому порядку об`єкта будівництва, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, внаслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників (загальна площа, потужність тощо), забезпечується удосконалення виробництва, підвищення його техніко-економічного рівня, доступність для маломобільних груп населення.
Капітальний ремонт - сукупність робіт на об`єкті, прийнятому в експлуатацію, без зміни його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, що передбачають:
- втручання у несучі та/або огороджувальні конструкції, у інженерні системи загального користування у зв`язку з їх фізичною зношеністю, руйнуванням та/або з метою покращення їх експлуатаційних показників (за необхідності), у тому числі з метою термомодернізації;
- дооснащення, заміну виробничого устаткування та технічного обладнання, що є стаціонарно змонтованим та призначеним для застосування протягом тривалого часу у будівлях та спорудах (за умови зміни навантажень на існуючі несучі та/або огороджувальні конструкції та/або схем їх прикладання);
- благоустрій території, у тому числі щодо забезпечення доступності для маломобільних груп населення.
Отже, якщо внаслідок виконання будівельних робіт змінюються зовнішні геометричні розміри будівлі, її поверховість, або функціональне призначення - такі роботи слід кваліфікувати саме як реконструкцію.
Із матеріалів справи та встановлених перевіркою обставин судом установлено, що підприємством ТОВ «ЕЛЬКАРС» проведено добудову нежитлової будівлі літ. «Г-1» (загальною площею - 330,5 кв.м.), після чого така нежитлова будівля перетворилася відповідно технічної документації в буд. «Г-2» площею 602 кв.м. 
Позивачем зазначених обставин не спростовано. 
Суд зазначає, що здійснені позивачем роботи не обмежувалися підтриманням об`єкта у придатному для використання стані, а фактично були спрямовані на істотну зміну його техніко-економічних характеристик. Зокрема, внаслідок добудови відбулося збільшення загальної площі об`єкта майже вдвічі (з 330,5 кв.м. до 602 кв.м.), що об`єктивно свідчить про розширення функціонального призначення об`єкта та його виробничих (господарських) можливостей. 
За своєю економічною сутністю такі роботи є поліпшенням об`єкта основних засобів у розумінні пункту 14 П(С)БО 7 та пункту 31 Методичних рекомендацій № 561, оскільки вони призвели до збільшення майбутніх економічних вигод, які очікуються від використання цього об`єкта, у тому числі шляхом збільшення площі, що може бути задіяна у господарській діяльності. 
Посилання позивача на можливість віднесення витрат на ремонт до складу витрат відповідно до пункту 15 П(С)БО 7 є неправомірним, оскільки вказана норма застосовується виключно до витрат, спрямованих на підтримання об`єкта в робочому стані без зміни його первісно визначених характеристик та без збільшення економічних вигод від його використання. 
Натомість у даному випадку такі ознаки відсутні. 
З акту перевірки встановлено, що позивач визначив капітальний характер зазначених витрат у бухгалтерському обліку шляхом їх відображення за рахунком 1522 «Виготовлення основних засобів та модернізація», одночасно безпідставно відніс їх до складу витрат при формуванні фінансового результату до оподаткування. 
Зазначені обставини свідчить про штучне заниження позивачем об`єкта оподаткування податком на прибуток підприємств шляхом неправомірного формування витрат, що прямо суперечить вимогам пункту 44.1 статті 44, а також пунктів 134.1, 138.1, 138.2 Податкового кодексу України. 
При цьому, суд зазначає, що позовна заява взагалі не містить жодного обґрунтування щодо здіснення позивачем таких робіт, які кваліфікуються як поточний ремонт, а лише складається з цитування норм законодавства. 
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Позивачем не надано до суду жодних доказів, що ним було здійснено саме поточний ремонт.
Отже, з огляду на встановлені обставини та наведені норми законодавства, суд дійшов висновку, що спірні витрати мають капітальний характер, відповідають ознакам поліпшення основних засобів та підлягали обліку як капітальні інвестиції з подальшою амортизацією, а не включенню до витрат звітного періоду.
Відтак, контролюючим органом обґрунтовано визначено позивачу грошове зобов`язання  згідно податкового повідомлення-рішення від 24.12.2025 № 00574240703.
Таким чином, прийняте ГУ ДПС у Харківській області у відношенні позивача податкове повідомлення-рішення від 24.12.2025 № 00574240703 відповідає вимогам чинного законодавства та підстав для його скасування судом під час розгляду справи не встановлено.
Щодо податкового повідомлення-рішення від 15.10.2025 № 00480830703, суд зазначає таке.
Згідно з пп.19-1.1.4. п.19-1.1 ст. 19-1 Податкового кодексу України контролюючі органи здійснюють контроль за встановленими законом строками проведення розрахунків в іноземній валюті, за додержанням порядку приймання готівки для виконання платіжних операцій (крім приймання готівки банками), за дотриманням суб`єктами господарювання установлених законодавством обов`язкових вимог щодо забезпечення можливості розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), проведення розрахункових операцій, а також за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, наявністю торгових патентів.
Правові засади здійснення валютних операцій, валютного регулювання та валютного нагляду, права та обов`язки суб`єктів валютних операцій і уповноважених установ визначає Закон України «Про валюту і валютні операції» від 21 червня 2018 року № 2473-VIII (далі Закон № 2473-VIII ), який визначає правові засади здійснення валютних операцій, валютного регулювання та валютного нагляду, права та обов`язки суб`єктів валютних операцій і уповноважених установ та встановлює відповідальність за порушення ними валютного законодавства.
Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону № 2473-VIII порядок проведення розрахунків за валютними операціями визначається Національним банком України.
Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону № 2473-VIII Національний банк України має право встановлювати граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів.
Національний банк України має право встановлювати винятки та (або) особливості запровадження цього заходу захисту для окремих товарів та (або) галузей економіки за поданням Кабінету Міністрів України.
Частиною 3 ст. 13 Закону № 2473-VIII передбачено, що у разі встановлення Національним банком України граничного строку розрахунків за операціями резидентів з імпорту товарів їх поставка має здійснюватися у строки, зазначені в договорах, але не пізніше встановленого Національним банком України граничного строку розрахунків з дня здійснення авансового платежу (попередньої оплати).
Відповідно до п. 21 розд. II Положення про заходи захисту та визначення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 02.01.2019 № 5 (далі - Положення НБУ № 5), граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів становлять 365 календарних днів.
Згідно з пунктом 14-1 Постанови Правління Національного банку України від 24.02.2022 № 18 "Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану" (далі - Постанова НБУ № 18, зі змінами та доповненнями, внесеними Постановами Правління Національного банку України № 68 від 04.04.2022, № 113 від 07.06.2022, № 142 від 07.07.2022) граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів становлять 180 календарних днів та застосовуються до операцій, здійснених з 05 квітня 2022 року.
Водночас, пунктом 21 Постанови НБУ № 18 установлено, що протягом дії воєнного стану інші нормативно-правові акти Національного банку України діють у частині, що не суперечать цій постанові.
Відповідно до п. 7 розд. II Інструкції про порядок валютного нагляду банків за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 02.01.2019 № 7 (далі - Інструкція НБУ № 7), банк розпочинає відлік установлених Національним банком граничних строків розрахунків з дати:
1) оформлення МД типу ЕК-10 Експорт, ЕК-11 Реекспорт на продукцію, що експортується (якщо продукція згідно із законодавством України підлягає митному оформленню), або підписання акта або іншого документа, що засвідчує поставку нерезиденту товару відповідно до умов експортного договору (якщо товар згідно із законодавством України не підлягає митному оформленню), - за операціями з експорту товарів;
2) здійснення платежу (списання коштів з рахунку клієнта), а в разі застосування розрахунків у формі документарного акредитива - здійснення банком платежу на користь нерезидента (списання коштів з рахунку банку) - за операціями з імпорту товарів.
Датою здійснення платежу на користь нерезидента - постачальника товару вважається дата здійснення банком платежу на користь нерезидента - постачальника товару, якщо оплата зобов`язань резидента за операцією з імпорту товару здійснюється за рахунок коштів, отриманих від банку на підставі кредитного договору без зарахування цих коштів на поточний рахунок такого резидента в банку.
Згідно з п. 9 розд. III Інструкції НБУ № 7 банк завершує здійснення валютного нагляду за дотриманням резидентами граничних строків розрахунків:
1) якщо сума незавершених розрахунків за операцією з експорту, імпорту товарів не перевищує незначної суми. У разі здійснення розрахунків за експорт, імпорт товарів в іноземній валюті сума незавершених розрахунків за операцією з експорту, імпорту товарів визначається за офіційним курсом гривні до іноземних валют, установленим Національним банком на дату останньої події за відповідною операцією (остання дата платежу/надходження грошових коштів, дата поставки товару, дата зарахування зустрічних однорідних вимог);
3) у разі імпорту продукції, яка ввозиться в Україну, - після отримання інформації з реєстру МД про здійснення поставки за імпортною операцією з оформленням МД типу IM-40 Імпорт, IM-41 Реімпорт, ІМ-51 Переробка на митній території, IM-72 Безмитна торгівля, IM-75 Відмова на користь держави, IM-76 Знищення або руйнування (якщо продукція згідно із законодавством України підлягає митному оформленню) або після пред`явлення резидентом документа (крім МД), який використовується для митного оформлення продукції (якщо на продукцію, що імпортується, згідно із законодавством України не оформляється МД).
При цьому ч. 4 ст. 13 Закону № 2473-VIII встановлено, що за окремими операціями з експорту та імпорту товарів граничні строки розрахунків, встановлені Національним банком України, можуть бути подовжені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку, шляхом видачі висновку.
Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону № 2473-VIII порушення резидентами строку розрахунків, встановленого згідно із цією статтею, тягне за собою нарахування пені за кожний день прострочення в розмірі 0,3 відсотка суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару) у національній валюті (у разі здійснення розрахунків за зовнішньоекономічним договором (контрактом) у національній валюті) або в іноземній валюті, перерахованій у національну валюту за курсом Національного банку України, встановленим на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару).
Водночас, відповідно до ч. 7 ст. 13 Закону № 2473-VIII у разі прийняття до розгляду судом, міжнародним комерційним арбітражем позовної заяви резидента про стягнення з нерезидента заборгованості, що виникла внаслідок недотримання нерезидентом строку, передбаченого зовнішньоекономічним договором (контрактом), або прийняття до провадження уповноваженим органом відповідної країни документа про стягнення такої заборгованості з боржника-нерезидента на користь резидента в позасудовому (досудовому) примусовому порядку строк, встановлений відповідно до цієї статті, зупиняється з дня прийняття до розгляду такої заяви (прийняття до провадження відповідного документа) і пеня за порушення строку в цей період не нараховується.
Системний аналіз наведених вище норм спеціального валютного законодавства свідчить про те, що порушення резидентами строку розрахунків, встановленого згідно із статтею 13 Закону № 2473-VIII, тягне за собою нарахування пені за кожний день прострочення в розмірі 0,3 відсотка суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару).
Судом встановлено, що між ТОВ «ЕЛЬКАРС» та компанією INNER MONGOLIA UPLONG INTERNATIONAL TRADE CO., LTD укладено зовнішньоекономічний контракт №UL240328011 від 28.03.2024, предметом якого є придбання легкового автомобіля марки BYD, модель TANG (а.с. 38-43 т. 1)
Згідно вказаного контракту визначено вартість такого автомобіля - 31 900.
Відповідно до додаткової угоди № 151082024 від 15.08.2024 до Контракту змінено вартість автомобіля марки BYD, модель TANG, номер кузова (VIN) НОМЕР_1 та визначено її в сумі - 33 120 (а.с. 33-34 т. 1)
Вказані дані відповідають наявному в матеріалах справи Інвойсу № UL240328011 на автомобіль марки BYD, модель TANG, номер кузова (VIN) НОМЕР_1 (а.с. 35 т. 1)
На виконання умов вказаного контракту позивачем здійснено оплату вартості товару, а також вжито заходів щодо його ввезення на митну територію України. 
Разом з тим, за доводами позивача, під час митного оформлення товару декларантом — ТзОВ «БЄЛКО ЛОГІСТІКС» — було допущено технічну помилку при заповненні митної декларації №24UA20920041651U2, яка полягала у некоректному зазначенні реквізитів зовнішньоекономічного контракту, а також у відображенні в одній митній декларації товарів, придбаних за різними контрактами. 
При цьому, як убачається з матеріалів справи, зазначена помилка не стосується ідентифікаційних характеристик самого товару (автомобіля марки BYD, модель TANG, номер кузова (VIN) НОМЕР_1 ), оскільки митна декларація містить повний опис ввезеного транспортного засобу, а саме: легковий автомобіль марки BYD, модель TANG, номер кузова (VIN) НОМЕР_1 . 
Суд звертає увагу, що саме VIN-код транспортного засобу є унікальним ідентифікатором, який виключає можливість ототожнення такого товару з іншим майном, а відтак дозволяє однозначно встановити факт переміщення конкретного автомобіля через митний кордон України. 
Факт неможливості внесення змін до митної декларації, про що повідомлено Львівською митницею, обумовлений виключно процедурними обмеженнями, встановленими законодавством, та не спростовує факту фактичного ввезення товару на митну територію України. 
Водночас, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про відсутність поставки товару за вказаним контрактом або про невідповідність ввезеного товару умовам такого контракту. 
Посилання контролюючого органу на відсутність підтвердження надходження імпортного товару суд вважає безпідставними, оскільки наявна у матеріалах справи митна декларація, незважаючи на допущені помилки у реквізитах контракту, містить усі необхідні дані для ідентифікації товару та підтверджує факт його ввезення на митну територію України, що відповідає даним зовнішньоекономічного контракту №UL240328011 від 28.03.2024, з урахуванням додаткових угод, інвойсу та платіжний інструкції про здійснення відповідної оплати. 
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт ввезення товару, передбаченого зовнішньоекономічним контрактом № UL240328011 від 28.03.2024 в частині отримання імпортного товару - легкового автомобіля марки BYD, модель TANG, номер кузова (VIN) НОМЕР_1 . 
Відтак, відсутні підстави для висновку про порушення позивачем граничних строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності, а також для нарахування пені відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції». 
За таких обставин, оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 15.10.2025 №00480830703 є протиправним та підлягає скасуванню.
Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів позивача), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Частиною 1,2 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Дослідивши обставини справи та подані сторонами документи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Щодо розподілу судового збору, суд зазначає таке. 
Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
У даному випадку позовні вимоги задоволено частково, а саме на суму 17 494,62 грн. 
Сума судових витрат, що підлягає стягненню із відповідача на користь позивача розраховується пропорційно розміру задоволених позовних вимог за формулою: грошова оцінка задоволених позовних вимог х судові витрати, які повинні бути понесені позивачем за подання позову / ціна позову (781 104,36 грн х 17 494,62 грн / 1 457 884,36 грн) = 9 373,26 грн.
Отже, сума судового збору, що підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, в даному випадку складає 9 373,26 грн.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.
Згідно частин 1, 2 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
У відповідності до частини 3 статті 143 якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
У позовній заяві представник позивача навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які очікує понести позивач, водночас матеріали справи не містять жодних доказів у підтвердження розміру понесених судових витрат.
Відповідно до частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Позивачем зазначених доказів не подано, як і не подано відповідної заяви.
Таким чином, відсутні підстави щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу. 
Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЬКАРС» (вул. Полтавське шосе, буд. 212-Б, с-ще Пісочин, Харківський р-н, Харківська обл., 62418, ЄДРПОУ 44678585) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, буд. 46, м. Харків, 61057, ЄДРПОУ 43983495) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 15.10.2025 № 00480830703.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЬКАРС» за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Харківській області суму сплаченого судового збору в розмірі 9 373,26 грн (дев`ять тисяч триста сімдесят три гривні 26 копійок).
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   Дмитро ВОЛОШИН