ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2026 року	справа № 380/2997/25	

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Андрусів У. Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення середнього грошового забезпечення,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – відповідач), у якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 19.07.2023 до 18.01.2024 у розмірі 228441,52 грн. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що за період з 17.01.2017 до 25.05.2020 проходив службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 , а у період з 25.05.2020 до 17.01.2023 – у Головному відділі внутрішньої та власної безпеки «Захід» Державної прикордонної служби України. Стверджує, що під час проходження служби відповідач нараховував та виплачував індексацію грошового забезпечення не в повному обсязі. З метою реалізації права на отримання індексації звернувся із заявою до відповідача, однак отримав відмову, яку оскаржив у судовому порядку. На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31.07.2024 у справі №380/3244/24 відповідач нарахував та виплатив індексацію грошового забезпечення. Констатує, відповідач не провів з ним під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, а здійснив такий на виконання зазначеного рішення суду 26.12.2024, виплативши частину грошових коштів у сумі 13629,51 грн, а решту суми індексації грошового забезпечення у розмірі 205056,56 грн виплатив 16.01.2025. Зважаючи на ці обставини, на переконання позивача, він має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь період затримки такого розрахунку, розмір якого визначений відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, та становить 228441,52 грн. З огляду на наведене, просить задовольнити позов.
Ухвалою судді від 24.02.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
10.03.2025 відповідач подав відзив на позовну заяву із викладом заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Зазначає, що при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок. Положеннями законодавства, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не встановлено відповідальність за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті. Таким чином, при вирішенні питання про стягнення на користь звільненого військовослужбовця середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні підлягають застосуванню положення КЗпП України. Покликаючись на судове рішення, постановлене у справі №380/4382/24, стверджує, що оскільки положеннями ст.117 КЗпП України не передбачено обов`язку застосування подвійної відповідальності за кожною виплатою грошового забезпечення чи інших сум, повторне пред`явлення позивачем вимог про стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2023 до 18.01.2024 у розмірі 228441,52 грн є безпідставним. З урахуванням викладеного, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Ухвалою суду від 12.03.2025 у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено.
13.03.2025 представник позивача подав відповідь на відзив, у якій виклав свої міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві на позовну заяву заперечень та мотиви їх відхилення.
06.06.2025 та 11.08.2025 представник позивача подав додаткові пояснення, у яких, покликаючись на практику Верховного Суду, наголосив, що строк звернення з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України має обчислюватися з дати фактичного проведення окремої виплати. Крім того, констатував, що несвоєчасна виплата індексації грошового забезпечення та несвоєчасна виплата грошового забезпечення з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на відповідний рік є самостійним порушенням трудових прав працівника, які мають різний предмет, підставу та наслідки, що унеможливлює зменшення відповідальності за одним із цих порушень шляхом врахування відповідальності за інше. Кожне з цих порушень породжує окрему відповідальність відповідно до ст.117 КЗпП України, яка передбачає компенсацію у вигляді середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум, незалежно від періоду чи суб`єктного складу.
Ухвалою суду від 17.03.2026 у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду відмовлено.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на які сторони покликаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Позивач проходив службу за період з 17.01.2017 до 25.05.2020 у ІНФОРМАЦІЯ_1 , а з 25.05.2020 до 17.01.2023 - у Головному відділі внутрішньої та власної безпеки «Захід» Державної прикордонної служби України, що визнається сторонами.
Відповідно до наказу Голови Державної прикордонної служби України від 17.01.2023 №62-ОС полковника ОСОБА_1 (С-463606), заступника начальника відділу контррозвідувальної діяльності та забезпечення власної безпеки, звільненого з військової служби у відставку Збройних Сил України наказом Голови Державної прикордонної служби України від 08.11.2022 №1204-ос за пп. «б» (за станом здоров`я – на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку) п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення.
При звільненні, позивачу не виплачено належне йому грошове забезпечення у зв`язку з чим він звертався за захистом своїх прав до суду. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31.07.2024 у справі №380/3244/24 позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 різниці між сумою індексації грошового забезпечення, що склалась у місяці підвищення доходу та розміром підвищення грошового забезпечення у березні 2018 року, з урахуванням вимог абзацу четвертого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, за період з 01.03.2018р. до 17.01.2023 р. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині 3931,72 грн. щомісячно за період з 01.03.2018 по 17.01.2023 відповідно до абзацу 4 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, з врахуванням виплачених сум. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.12.2024 у справі №380/3244/24 апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31.07.2024 у справі №380/3244/24 - без змін.
На виконання зазначеного рішення суду відповідач 26.12.2024 виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення у сумі 13629,51 грн та 16.01.2025 – в сумі 205056,56 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними інструкціями №1058 від 26.12.2024 та №31 від 15.01.2025.
Вважаючи протиправною поведінку відповідача щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні, позивач пред`явив цей позов до суду.
Змістом спірних правовідносин є стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Надаючи правову оцінку цим правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд застосовує такі норми чинного законодавства та робить висновки по суті спору.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз цієї норми дає змогу виснувати, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ).
За правилами ст. 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з ч. 2 ст. 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до абз.1 п.1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частина друга цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
За змістом ч. 2 ст. 24 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Абзацом 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 153/2008 від 10.12.2008 (далі - положення № 1153), передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Аналіз викладених правових норм дає підстави дійти висновку, що звільнений з військової служби військовослужбовець на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечений матеріальним і грошовим забезпеченням. Тобто, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби з ним має бути проведено повний розрахунок за всіма видами належного йому на день звільнення продовольчого, речового та грошового забезпечення.
Суд установив, що позивач звільнений з військової служби 17.01.2023, індексацію грошового забезпечення на виконання рішення суду виплачено лише 24.12.2024 та 16.01.2025.
Таким чином, станом на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення відповідач не провів з позивачем розрахунок у повному обсязі.
Питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).
Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП, у якому визначені основні трудові права працівників.
Відтак, суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно в тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані.
Оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення, складовою якого є індексація, одноразова грошова допомога при звільненні, компенсації за відпустку, тощо) не врегульовані спеціальним законодавством, то до таких правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП України.
За змістом ч.1 ст. 47 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до приписів ст. 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму
За змістом ст. 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Не має значення чи роботодавець добровільно виплатив заборгованість із заробітної плати чи на виконання рішення суду, у випадку затримки розрахунку при звільненні працівника до роботодавця застосовуються санкції, передбачені ст. 117 КЗпП України.
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.
Крім того, у постанові від 16.02.2023 у справі № 420/20192/21 Верховний Суд зауважив, що передбачене ст. 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Цією нормою Кодексу на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. Окремо обумовлено, що в разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Водночас невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку. Зважаючи на викладене, питання про стягнення на користь працівника середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні може вирішуватися судом одночасно з вирішенням спору про розміри належних звільненому працівникові сум або бути окремим предметом судового розгляду.
Суд також ураховує, що ст. 116 КЗпП України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а ст. 117 цього Кодексу визначає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні. У постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Підсумовуючи вищенаведене, суд, з урахуванням фактичних обставин справи, та встановленого правового регулювання спірних правовідносин, які виникли між сторонами, дійшов висновку про те, що оскільки відповідач не провів з позивачем на день його виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення розрахунок у повному обсязі, то позивач відповідно до ст. 117 КЗпП України має право на виплату середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні.
Надаючи правову оцінку розміру середнього заробітку, який належить виплатити позивачу за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд враховує таке.
Згідно зі ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - порядок №100).
За змістом абз.1 п.2 розділу ІІ порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Відповідно до абз. 3 п. 2 розділу ІІ порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Підпунктом «б» п.4 розділу ІІІ порядку №100 регламентовано, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).
За правилами п. 8 розділу IV порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Стосовно періоду затримки розрахунку при звільненні суд керується приписами ст. 117 КЗпП України, відповідно до якої законодавець обмежив виплату 6 місяцями.
Суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі 489/6074/23, відповідно до яких, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем позивачу станом на 17.01.2023 (дата виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення) грошового забезпечення у повному розмірі.
Як установлено судом, на виконання рішення суду від 31.07.2024 у справі № 380/3244/24 відповідач 26.12.2024 та 16.01.2025 здійснив перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у загальному розмірі 218686,07 (205056,56 +13629,51) грн.
Часом затримки розрахунку при звільненні є період з 18.01.2023 (наступний день після звільнення) до 15.01.2025 (день, що передує дню остаточного розрахунку).
Як вже зазначав суд, період затримки розрахунку при звільненні з урахуванням приписів ст. 117 КЗпП України обмежується 6 місяцями.
Обмежений 6 місяцями період у цьому спорі є з 18.01.2023 до 17.07.2023, що становить 181 день.
Відповідно до особистої картки на грошове забезпечення за 2022 рік розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два повні місяці перед звільненням становив: за листопад 2022 року - 39291,60 грн, грудень 2022 року - 39337,63 грн.
Кількість календарних днів за листопад-грудень 2022 року становить 61.
Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 1289,00 грн (78629,23/61).
Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 18.01.2023 до 17.07.2023 становить 233309,00 грн (1289,00 грн х 181 календарних днів).
Водночас, оцінюючи розмір середнього грошового забезпечення, яке належить виплатити позивачу, за час затримки розрахунку при звільненні, суд керується таким.
Порівняно з розміром виплаченої позивачу заборгованості по заробітній платі (218686,07 грн) на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду 31.07.2024 у справі №380/3244/24, суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за спірний період (233309,00 грн) не можна вважати співмірною, оскільки вона її перевищує.
Відтак суд виснує про дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив відповідач, і сумою середнього грошового забезпечення за час затримки цієї виплати, а тому вважає за доцільне застосувати принцип співмірності.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц наголосила, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця 
Оскільки відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена у часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.
У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. 
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Зважаючи на неспівмірність можливих до нарахування та виплати сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд уважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та визначеним Великою Палатою Верховного Суду критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат на суму 218680,53 грн, виходячи з такого розрахунку.
Зокрема, істотність частки складових індексації грошового забезпечення з середнім грошовим забезпеченням за час затримки розрахунку при звільненні становить: 218686,07 грн (сума індексації грошового забезпечення, яка виплачена позивачу на підставі рішення суду) / 233309,00 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні) х 100 % = 93,73%.
Виходячи з принципу пропорційності, на користь позивача відповідачу слід виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 218680,53 грн, тобто 93,73% від 233309,00 грн.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути середнє грошове забезпечення без застосування принципу співмірності.
З урахуванням висновків, сформованих у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі №489/6074/23, суд дійшов переконання, що відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, передбачене ч. 2 ст. 117 КЗпП України, необхідно розраховувати із принципів розумності, справедливості та пропорційності та з урахуванням статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX, тобто під час обрахунку середнього заробітку при звільненні підлягає застосуванню принцип співмірності. Тому ця вимога підлягає частковому задоволенню.
Крім цього, суд ураховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 23.04.2019 у справі № 2340/3023/18, згідно з якою суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні під час виплати працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.
Стосовно покликань відповідача на рішення, постановлене у справі №380/4382/24, та у зв`язку з цим твердження про недопустимість повторного пред`явлення позивачем позову про стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 228441,52 грн, суд звертає увагу на таке.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09.09.2024 у справі №380/4382/24 стягнуто із ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 315765,36 грн. 
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2025 апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року у справі №380/4382/24 змінено, викладено абзац другий резолютивної частини рішення у наступній редакції:
«Стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в сумі 219721 (двісті дев`ятнадцять тисяч сімсот двадцять одна) гривня 27 коп.».
У решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року у справі №380/4382/24 залишено без змін.
У справі №380/4382/24 встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02.08.2023 у справі № 380/3027/23 зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01.02.2020 по 17.01.2023, матеріальної допомоги на оздоровлення за 2020-2022 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року, 01 січня 2023 року та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30.08.2017, з урахуванням раніше виплачених сум.
Таким чином, у справі №380/4382/24 з відповідача стягнуто середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у зв`язку із несвоєчасною виплатою грошового забезпечення за період з 01.02.2020 по 17.01.2023, матеріальної допомоги на оздоровлення за 2020-2022 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року, 01 січня 2023 року та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30.08.2017.
Натомість у розглядуваній судом справі позивачу несвоєчасно виплачена індексація грошового забезпечення у фіксованій величині 3931,72 грн щомісячно за період з 01.03.2018 по 17.01.2023 відповідно до абзацу 4 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078. Тому у даному випадку йдеться про реалізацію працівником права на повне відшкодування шкоди, спричиненої різними формами бездіяльності роботодавця.
Суд звертає увагу, що кожне з порушень виплати у належному розмірі грошового забезпечення та інших виплат при звільненні є самостійним порушенням трудових прав працівника, які мають різний предмет, підставу та наслідки, що унеможливлює зменшення відповідальності за одним із цих порушень шляхом врахування відповідальності за інше.
Кожне з цих порушень породжує окрему відповідальність відповідно до ст. 117 КЗпП України, яка передбачає компенсацію у вигляді середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум, незалежно від періоду чи суб`єктного складу.
Зазначена правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 17.07.2025 у справі №160/18656/22, яка відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України враховується судом.
Відтак судження відповідача про повторність заявленої вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є помилковими та не враховуються судом.
Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про правомірність його діянь (дій чи бездіяльності).
Відповідач як суб`єкт владних повноважень жодними належними та допустимими доказами не довів правомірність своєї пасивної форми поведінки, пов`язаної з непроведенням своєчасного розрахунку при звільненні. Доводи відповідача спростовано наведеним вище аналізом чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та правовими позиціями Верховного Суду. Тому такі доводи суд до уваги не бере.
За правилами ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з ч. 1 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши наявні у справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позову частково. 
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за пред`явлення цього адміністративного позову, доказів понесення інших судових витрат він до суду не подав, тому підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. 2, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд
у х в а л и в:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення середнього грошового забезпечення задовольнити частково.
2. Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на корить ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 218680 (двісті вісімнадцять тисяч шістсот вісімдесят) гривень 53 копійки.
3. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
4. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:
Позивач – ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_3 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ НОМЕР_2 ).

Суддя	Андрусів Уляна Богданівна