18.02.26
22-ц/812/308/26
Справа № 479/295/25 Головуюча в 1-й інстанції Репушевська О. В. 
Провадження 22-ц/812/308/26 Доповідачка апеляційної інстанції Ямкова О. О. 
П О С Т А Н О В А
Іменем України

18 лютого 2026 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючої-судді – Ямкової О. О.,
суддів – Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В., 
із секретарем судового засідання: Колосовою О. М.,
за участю: представника позивачок – Кравченка О. С.,
представника відповідача – Іванченка О. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою 
ОСОБА_1 , подану від її імені
адвокатом Кравченком Олександром Сергійовичем,
на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 10 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Репушевської О. В. в приміщенні суду в смт. Криве Озеро Миколаївської області о 15 год 15 хв, із складенням повного судового рішення, у справі 
за позовом
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
до Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «Агрофірма Корнацьких»,
ОСОБА_3 
про визнання договору оренди землі недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

 
У березні 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Кравченко О. С., звернулись до суду з позовом до ТОВ «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_3 про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним. 
В обґрунтування позову зазначали, що 21 липня 2020 року набули в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_4 у власність земельну ділянку загальною площею 5,1508 га із кадастровим номером 4823980400:02:000:0124, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах (Багачівської) Кривоозерської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, по частки кожна. 
На момент оформлення спадкових прав земельна ділянка перебуває у користування орендаря ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на підставі договору оренди землі від 28 серпня 2006 року, що укладений за життя ОСОБА_4 , між ним та товариством строком на 50 років, з виплатою щорічної орендної плати. 
Договір зареєстровано у державному реєстрі за № 40801700146 та підписано від імені ОСОБА_4 , як орендодавця, його представником за довіреністю відповідачем ОСОБА_3 .
Після оформлення спадкових прав між сторонами виникали спори з приводу успадкованої земельної ділянки, які розглянуті в судовому порядку, та під час їх розгляду позивачкам стало відомо, що на час укладення спірного договору оренди відповідач ОСОБА_3 був директором ТОВ «Юридичної фірми Корнацьких», засновником якої є і був ОСОБА_5 , який одночасно є засновником ТОВ «Агрофірма Корнацьких». 
Тому вважали, що ці обставини свідчать про те, що повірена особа, яка діяла від імені та в інтересах орендодавця ОСОБА_4 , уклала спірний договір, діючи у спільних інтересах з ОСОБА_5 , оскільки він був його безпосереднім роботодавцем. 
Про це свідчить і зміст виданої ОСОБА_4 довіреності, де окрім повіреного ОСОБА_3 , повіреними особами зазначені ОСОБА_6 , який є директором орендаря, та який уклав від імені товариства договір оренди, так само і ТОВ «Агрофірма Корнацьких». Тобто усі зазначені ОСОБА_4 повірені особи заздалегідь діяли не в його інтересах, як орендодавця, а в інтересах орендаря.
Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважали, що зазначені в довіреності повірені не керувалися інтересами орендодавця, а цілеспрямовано вчиняли всі можливі дії на передачу земельної ділянки ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на вигідних для орендаря умовах, а тому такий правочин є недійсним, оскільки його вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною. 
Клопотали про витребування від відповідача ТОВ «Агрофірма Корнацьких» та ОСОБА_3 письмових доказів. 
Ухвалою Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 5 березня 2025 року відкрито провадження за поданим позовом та витребувано від ОСОБА_3 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» письмові докази. 
У відзиві на позовну заяву ТОВ «Агрофірма Корнацьких» вважало позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на те, що кожен з представників, зазначених у довіреності, діяв самостійно відповідно до обсягу наданих повноважень, внаслідок чого підставою для визнання договору оренди недійсним повинно бути доведено позивачками шляхом підтвердження факту вчинення представником цього правочину не в інтересах довірителя, а у своїх власних інтересах. 
Щодо можливості вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, то необхідними ознаками такого правочину є наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і іншої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди, виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками, вчинення представником дій в межах наданих йому повноважень. 
Втім, посилання позивачок на те, що ОСОБА_3 , укладаючи договір оренди з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» керувався не інтересами ОСОБА_4 , як довірителя, а вчиняв всі можливі дії на передачу земельної ділянки на вигідних для орендаря умовах спростовуються тим, що ОСОБА_7 під час складення довіреності роз`яснено як приписи норм ЦК України, так і зміст виданої довіреності, що дає обґрунтовані підстави для висновку про свідоме волевиявлення ОСОБА_4 про надання повноважень ОСОБА_3 . 
Крім того, сам ОСОБА_4 наділив повірених, серед яких є і відповідач ОСОБА_3 , правом визначати суттєві умови договору, які визначені у змісті договору оренди, а тому є такими, що відповідали волі орендодавця. 
Також позивачками не доведено та не наведено обґрунтувань наявності свідомого укладення ОСОБА_3 договору оренди з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» внаслідок зловмисної згоди всупереч інтересам ОСОБА_4 , наявності збитків та причинного зв`язку між зловмисною домовленістю відповідачів та завданими збитками, звернення ОСОБА_4 за його життя до відповідачів чи до інших осіб, або державних органів щодо порушення його прав та законних інтересів при укладенні договору оренди з ТОВ «Агрофірма Корнацьких». 
Зазначав, що позивачками не пред`явлено до відповідача ОСОБА_3 будь-якої матеріально правової вимоги, що свідчить про порушення ними процесуальних принципів пропорційності у цивільному процесі, диспозитивності цивільного судочинства та не виконано обов`язок доказування.
Звертали увагу на ті обставини, що протягом тривалого часу , з моменту укладення договору та до смерті ОСОБА_4 , з його боку не надходило жодних претензій щодо невиконання або неналежного виконання умов договору оренди земельної ділянки, або щодо недійсності договору, що вказує на переслідування позивачками власних інтересів шляхом подачи цього позову.
Клопотав про витребування з Первомайської ДПІ ГУ ДПС у Миколаївській області відомостей про нарахування та отримання доходів ОСОБА_4 .
У травні 2025 року позивачка ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_8 , звернулась з клопотанням про витребування доказів щодо переліку засновників та керівників ТОВ «Агрофірма Корнацьких». 
Ухвалою Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 28 травня 2025 року вищевказані клопотання задоволені, ухвалено про витребування від Первомайської міської ради та Первомайського районної військової адміністрації відомостей щодо переліку засновників та керівників ТОВ «Агрофірма Корнацьких» та з Первомайської ДПІ ГУ ДПС у Миколаївській області відомостей про нарахування та отримання доходів ОСОБА_4 .
Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 10 листопада 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що договір оренди укладено сторонами у відповідності до вимог законодавства, внаслідок чого відсутні підстави для визнання його недійсним . 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє представник – адвокат Кравченко О. С., посилаючись на те що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права, з невідповідністю його висновків обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» договір оренди земельної ділянки має бути визнаний судом недійсним, оскільки був укладений між ОСОБА_3 , який діяв від імені орендодавця на підставі виданої ним довіреності, в той час коли ОСОБА_3 був директором ТОВ «Юридична Фірма Корнацьких», засновником якої був та є ОСОБА_5 .. Одночасно від імені ТОВ «Агрофірма Корнацьких» договір підписано ОСОБА_6 , який також виступав повіреною особою у вищезгаданій довіреності. Тому ці обставини вказують на те, що особи, які набули статусу повірених, під час укладення договору оренди керувалися не інтересами ОСОБА_4 , а укладали договір на вигідних для орендаря умовах, оскільки на той час перебували у тісному трудовому зв`язку з ОСОБА_9 , що свідчить про існування зловмисної домовленості між зазначеними особами та недотримання інтересів ОСОБА_4 . 
При цьому зауважувала, що критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю. У цьому випадку важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.
Факт перебування повіреного ОСОБА_3 у тісному трудовому зв`язку з засновником ТОВ «Агрофірма Корнацьких» та ТОВ «Юридична фірма Корнацьких» підтверджено наявною у матеріалах справи інформацією про створення та реєстрацію юридичних осіб, наданою Первомайською міською радою Миколаївської області, що є свідченням наявності у ОСОБА_3 можливості, користуючись наданими йому довіреністю повноваженнями, укласти договір без погодження із довірителем, діючи при цьому виключно в інтересах та з корисливих мотивів орендаря. 
При цьому отримання ОСОБА_3 особистої вигоди від укладення правочину є не обов`язковим, оскільки достатнім є факт перебування повіреного у трудових відносинах з ОСОБА_5 , від якого безпосередньо залежало подальше зайняття ним відповідної посади. Тому, на її переконання, ОСОБА_3 свідомо допускав настання несприятливих наслідків для довірителя, укладаючи договір оренди земельної ділянки на вкрай невигідних для останнього умовах. Так само, як і ОСОБА_6 , який підписав договір від імені орендаря, будучи також повіреним орендодавця. 
За наведеного виснувала, що оскільки обидві особи, які підписали договір оренди земельної ділянки № 121/К від 1 січня 2005 року, є повіреними особами ОСОБА_4 вказаний договір був укладений не в інтересах довірителя, а у своїх власних, а це у свою чергу є підставою для визнання такого правочину недійсним. 
Несприятливими наслідками для орендодавця стало укладення договору на максимально можливий термін користування земельною ділянкою у 50 років та за мінімального розміру орендної плати в сумі 975 грн 15 коп., що у свою чергу є фіксованою щорічною платою протягом тривалого часу дії договору, та без урахування індексів інфляції. 
Вважала, що наведене свідчить про наявність зловмисної домовленості. 
Посилалась на відповідну судову практику. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а саму скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з відсутності у змісті апеляційної скарги підтвердженого обґрунтування наявності зловмисної домовленості між учасниками оскаржуваного правочину, а також які саме цілеспрямовані дії вчинялися повіреним ОСОБА_3 та іншими особами, які не є учасниками цієї справи на передачу земельної ділянки ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на вигідних для орендаря умовах. Вказував, що поведінка самого ОСОБА_4 свідчить про відсутність порушення його прав, з урахуванням наявної у нього можливості знати про стан свого майна, а також стан своїх прав та інтересів, та відсутності за життя з його боку претензій за весь час користування земельною ділянкою. Також виклав раніше зазначені у відзиві на позовну заяву доводи та посилався на відповідну судову практику. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення із наступних підстав. 
При вирішенні справи судом встановлено, що за життя ОСОБА_4 , який є батьком позивачок, на підставі державного акту МК №088080 від 30 вересня 2003 року на право приватної власності на землю належала земельна ділянка площею 5,15 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Багачівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області (а.с.12).
1 січня 2005 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» укладено договір оренди землі №121-К строком на 50 років, на період з 1 січня 2005 року до 31 грудня 2054 року. Договір зареєстровано у Кривоозерському районному відділі МРФ ДП «Центр ДЗК» 28 серпня 2006 року за №04060170014 (а.с.16-17,19).
Відповідно до умов цього договору ОСОБА_4 передав ТОВ «Агрофірма Корнацьких» в оренду земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,15 га, яка знаходиться на території Багачівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, що підтверджується актом прийому-передачі земельної ділянки (а.с.18).
Договір підписано від імені представника ТОВ «Агрофірма Корнацьких» та від імені власника землі ОСОБА_4 його представником ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 10 жовтня 2003 року (а.с.16, 49).
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до вимог статті 124 ЗК України передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.
За частиною 1 статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на дату, зазначену в спірному договорі) договір оренди землі укладається в письмовій формі та за бажанням однієї з сторін може бути посвідчений нотаріально, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.
За частиною 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.
Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 Закону України «Про оренду землі» є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).
Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації (частина 3 статті 640 ЦК України).
Таким чином, за встановленими судом у справі обставинами, сторонами узгоджені усі суттєві умови договору оренди, які його уклали в письмовій формі 1 січня 2005 року та підписали через своїх представників за належно оформленими повноваженнями, після чого зареєстрували договір оренди у Кривоозерському районному відділі МРФ ДП «Центр ДЗК» 28 серпня 2006 року за №04060170014.
Від імені власника земельної ділянки, як орендодавця, його волевиявлення на укладення договору оренди, яке ним висловлено у підписаній особисто та нотаріально посвідченої довіреності, підтверджено представником ОСОБА_3 у межах повноважень, визначених цією довіреністю. 
Ці умови перенесено у зміст договору оренди, укладеного 1 січня 2005 року у письмовій формі. Укладення договору з перевищенням повноважень, які б не відповідали волевиявленню ОСОБА_4 , викладеному у змісті довіреності, орендодавцем за життя не заявлено.
Не заявлено про порушення таких повноважень і представником власника – повіреним Шушняєвим Р. М., як не оспорено ним і власне підписання умов договору оренди від імені ОСОБА_4 .
Тому укладений договір оренди є правомірним у розумінні змісту положень статті 204 ЦК України. 
Після смерті орендодавця ОСОБА_4 , право спільної часткової власності на земельну ділянку, по частці за кожною, успадкували його доньки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 260 від 21 липня 2020 року (а.с.12-13).
Як вбачається з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела, суми нарахованих доходів за період з січня 2005 року по грудень 2017 року, вбачається, що упродовж цього періоду кожного року орендодавцю зараховувались/сплачувались суми орендної плати, що починаючи з 2007 року перевищували обумовлену договором суму , окрім 2012 року, в якому виплати здійснено не було (а.с.109-110).
Між тим, оспорюючи дійсність договору оренди та не заперечуючи наявність волевиявлення власника на укладення договору оренди з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» через видачу ним довіреності, позивачки, як його спадкоємиці, вказували на укладення цього договору повіреними, як у власних інтересах, так і внаслідок зловмисної домовленості між ними, направленої на шкоду інтересам орендодавця, що є підставою для визнання його недійсним. 
На підтвердження цих обставин вважали достатніми відомості, що надані суду за його запитом, з яких слідує, що станом на дату державної реєстрації ТОВ «Юридична фірма Корнацьких», яка відбулася 7 серпня 2003 року і до 6 листопада 2008 року, засновниками товариства були і є: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , керівником визначено – відповідача ОСОБА_3 . На дату створення ТОВ «Агрофірма Корнацьких» засновниками до 8 травня 2009 року визначені: ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 та ОСОБА_14 ( а.с.117-120).
Саме посилаючись на склад засновників ТОВ «Агрофірма Корнацьких» та іншої юридичної особи - ТОВ «Юридична фірма Корнацьких», виконання відповідачем ОСОБА_3 на цей час обов`язків керівника ТОВ «Юридична фірма Корнацьких», та наявність усіх цих осіб, крім юридичної фірми, у переліку повірених у виданої померлим орендодавцем довіреності, позивачки вважали, що представниками сторін вчинено правочин на шкоду інтересам орендодавця та внаслідок зловмисної домовленості представників сторін.
Інших доказів на підтвердження наявності зловмисної домовленості та як наслідок заподіяння шкоди орендодавцю не надали, крім визначення ними шкоди у виді тривалості строку оренди та розміру орендної плати за умовами договору.
За правилами пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
За змістом частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини 1 статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
За змістом частини 3 статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 202 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За статтею 215 ЦК України вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним можуть бути заявлені як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Таким чином, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.
Як зазначено у постановах Верховного Суду України: від 15 грудня 2013 року у справі № 6-94цс13, від 09 грудня 2015 року у справі № 6-849цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512цс16, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів спадкодавця позивачок.
У статті 13 ЦК України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 
За наведеного та аналізуючи положення частини 2 статті 13 ЦК України слід дійти висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.
За змістом частин 2 і 3 статті 12 ЦПК України здійснення всіх процесуальних прав і обов`язків, передбачених законом, учасниками справи відбувається за рівних прав. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Предметом доказування у справі є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).
Тому дослідження обставин, що входять до предмету доказування, може бути предметом висновку експерта (частина 2 статті 102 ЦПК України).
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При тому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 5 і 6 статті 81 ЦПК України).
Аналіз наведених норм процесуального права свідчить про те, що сторона, яка зазначає про те, що повіреним сторони договір укладено в своїх інтересах або інтересах іншої особи, представником якої він є одночасно, чи внаслідок зловмисної домовленості між представниками учасників правочину, має надати суду беззаперечні докази такої поведінки чи зловмисних дій представників сторін правочину, одна з яких за життя таких вимог не заявляла та правочин, укладений від її імені та в її інтересах не оспорювала. 
Отже, слід дійти висновку, що за змістом наданих суду довіреності та договору оренди, слідує, що повірена особа – ОСОБА_3 діяв, як фізична особа, ні як представник будь-якої юридичної особи, та в інтересах ОСОБА_4 , ані в своїх інтересах та не був одночасно представником іншої сторони правочину.
Посилання на наявність в складі засновників ТОВ «Юридична фірма Корнацьких» та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» одних і тих же фізичних осіб, яким ОСОБА_3 не є, немає правового значення для оцінки добросовісності дій повіреного. Зокрема, і враховуючи те, що ТОВ «Юридична фірма Корнацьких» не була учасником правочину з прав оренди, а ОСОБА_3 вчиняв дії повіреного, як фізична особа, а не у зв`язку з виконанням будь-яких трудових обов`язків.
Сама довіреність видана довірителем на користь декількох повірених, кожний з яких діяв самостійно в інтересах одного довірителя, а не в інтересах один одного. 
Таким чином, доводи позивачок про укладення відповідачем ОСОБА_3 договору оренди в своїх інтересах або інтересах іншої сторони, представником якої він міг бути одночасно, не є слушними та суперечать наявним у справі доказам.
Щодо інших підстав для визнання договору оренди недійсним з підстав, передбачених статтею 232 ЦК України, то посилання позивачок та їх представника на обставини наявності зловмисної домовленості представників однієї сторони з другою стороною ґрунтуються виключно на припущеннях, не маючі на їх підтвердження належних, достовірних та достеменних доказів. 
За роз`ясненнями, викладеними у пункті 22 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6.11.2009, слідує, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. 
За таких умов позивачкам слід було довести суду, що ОСОБА_3 діяв умисно на шкоду довірителю ОСОБА_19 , бажав діяти саме таким чином та для цього мав зловмисну домовленість з представником орендаря з метою настання для ОСОБА_19 несприятливих наслідків. 
Втім, наявність умислу в діях ОСОБА_3 не доведена, наявність зловмисної домовленості його як представника з представником орендаря на шкоду повіреного не є підтвердженою, так як за умовами договору орендодавець ОСОБА_19 не лише передав належну йому земельну ділянку в оренду, про що не міг не знати, а ще і отримував за її використання орендарем орендну плату, на строки та розмір виплати якої претензій орендарю або своєму повіреному за життя не пред`являв.
Таким чином позивачками викладені ними у позові обставини не доведно під час судового розгляду за допомогою належних доказів, оскільки сторона не може ґрунтувати доказування наведених нею обставин справи на припущеннях, для перевірки яких перекласти тягар надання доказів на іншу сторону, та вимагати від суду зобов`язати інших учасників справи подати певні докази на підтвердження заявлених обставин, обов`язок доказування яких покладено саме на цю сторону, що ініціювала спір.
За такого суд першої інстанції, зважаючи на відсутність доказів на підтвердження доводів, наведених у позові, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору оренди недійсними.
Оскільки такий висновок відповідає дійсним обставинам справи та вимогам закону, то не вбачається підстав для скасування чи зміни судового рішення.
Інші доводи апеляційної скарги позивачки та її представника зводяться до помилкового розуміння норм процесуального та матеріального права, переоцінки обставин, правильно встановлених та оцінених судом першої інстанції, і на законність судового рішення у справі не впливають.
За таких обставин, і відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана від її імені адвокатом Кравченком Олександром Сергійовичем – залишити без задоволення, а рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 10 листопада 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуюча      О. О. Ямкова

Судді        О. В. Локтіонова

Т. В. Крамаренко