Справа № 139/26/26
Провадження № 22-ц/801/877/2026
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Коломійцева В. І.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року	Справа № 139/26/26	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 17 лютого 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
Ухвалу постановила суддя Коломійцева В. І. 
Ухвалу постановлено о 10:15 у с-щі Муровані Курилівці Вінницької області
Дата складення повного тексту ухвали – 17 лютого 2026 року,

встановив:

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
Ухвалою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 20 січня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Перше судове засідання призначено на 17 лютого 2026 року.
У судове засідання позивач не з`явився, його представник подав заяву про розгляд справи без його участі. На задоволенні позовних вимог наполягає (а. с. 22, 23).
Відповідач у судове засідання також не з`явився. Судова повістка, направлена за його зареєстрованим місцем проживання, повернулася до суду без вручення з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою (а. с. 12–13).
12 лютого 2026 року до суду з письмовою заявою звернулася мати відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , в якій вона просила взяти суд до уваги довідку військової частини НОМЕР_1 від 05 лютого 2026 року № 852, відносно якої її син перебуває на військовій службі (а. с. 15).
Ухвалою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 17 лютого 2026 року зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики до припинення перебування відповідача ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені у воєнний стан, тобто до закінчення обставин, що зумовили зупинення провадження у справі.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Оскаржуючи ухвалу суду позивач зазначає, що суд, зупинивши провадження по справі, керувався виключно фактом того, що мати відповідача ОСОБА_2 подала заяву, в якій повідомила, що ОСОБА_2 перебуває на військовій службі. Водночас, наведених обставин недостатньо для зупинення провадження у справі. Додані до заяви документи не підтверджують факт того, що ОСОБА_2 наразі проходить військову службу у складі військового формування ЗСУ, що переведений на воєнний стан, оскільки посвідчення учасника бойових дій від 2021 року підтверджує факт участі ОСОБА_2 у бойових діях до початку повномасштабного вторгнення, а довідка начальника кадрової роботи підтверджує лише факт проходження військової служби відповідачем, однак не вбачається характер виконуваних обов`язків та є незрозумілим чи переведено на воєнний стан військове формування, в якому проходить службу відповідач, та чи залучений відповідач до участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
При цьому позивач зазначає, що незаконність рішення про зупинення провадження полягає і у тому, що судом вирішено питання про зупинення провадження по справі не за клопотанням сторони, а за заявою матері відповідача, яка не має повноважень на представництво його інтересів . Відтак, заява подана особою, яка не є учасником справи, не має відповідних процесуальних повноважень та мала бути повернута заявнику. 
Позивач ОСОБА_1 також проходить військову службу у складі військового формування ЗСУ, яке переведено на воєнний стан, що підтверджується довідкою Форми 5 про перебування на службі в ВЧ НОМЕР_2 із 07 вересня 2025 року. Водночас сам факт проходження військової служби не позбавляє його права на участь у судовому процесі, подавати пояснення та реалізовувати інші процесуальні права, передбачені чинним законодавством, у тому числі шляхом залучення захисника.
Відповідач у встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надав.
Згідно положень ч. 13 ст. 7, п. 14 ч. 1 ст. 353, ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про зупинення провадження у справі розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.
Суд першої інстанції постановив ухвалу про зупинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 253 ЦПК України з огляду на введений в Україні воєнний стан та проходження відповідачем ОСОБА_2 військової служби у складі Збройних Сил України.
Апеляційний суд не може у повній мірі погодитись із таким висновком суду.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним з пріоритетних принципів цивільного судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі.
Зупинення провадження у справі – це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення.
Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань судочинства.
Дотримання судом процесуальних норм під час зупинення провадження у справі сприяє дотриманню принципу юридичної визначеності, оскільки сторони мають право очікувати, що ці норми будуть застосовані.
У цивільному процесі підстави зупинення провадження регламентовані статтями 251 та 252 ЦПК України. Стаття 251 ЦПК України встановлює обов`язок для суду зупиняти провадження у справі на відміну від статті 252 ЦПК України.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі ЗСУ або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Зазначена норма права забезпечує дотримання фундаментальних засад правосуддя, гарантованих як Конституцією України, так і статтею 6 Конвенції, а саме: права на доступ до суду та права на справедливий розгляд справи. У цьому випадку це стосується реалізації процесуальних прав військовослужбовців у судочинстві. Особи, які мобілізовані на військову службу у період воєнного стану, виконують конституційний обов`язок із захисту України від збройної агресії. Військові формування у період воєнного стану діють у єдиній організаційній структурі з метою виконання завдань, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Отже, правила, визначені пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України, мають для суду визначальний характер. Формулювання «суд зобов`язаний» не дозволяє суду діяти на власний розсуд.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 листопада 2025 року в справі № 754/947/22 зазначила, що Указом Президента України введено воєнний стан на всій території України. Цим же Указом на військове командування усіх рівнів покладено обов`язок здійснювати заходи, необхідні для забезпечення оборони України.
Профільне законодавство, зокрема Закони України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991року № 1932-XII «Про оборону України», хоч і не використовує термін «переведення на воєнний стан», натомість оперує поняттям «переведення на організацію і штати воєнного часу». Така трансформація військових формувань є одним із ключових заходів, що вживаються у випадку введення в державі воєнного стану та загальної мобілізації.
З моменту оголошення загальної мобілізації та введення воєнного стану ЗСУ та інші утворені відповідно до закону військові формування переводяться в спеціальний правовий режим функціонування в цілому. Це виключає необхідність у додатковому з`ясуванні питання щодо переведення певної військової частини «на воєнний стан». Юридичний статус з`єднань, військових частин, підрозділів та інших складових структури ЗCУ та інших військових формувань, що функціонують в умовах воєнного стану, не залежить від місця їх дислокації чи характеру виконуваних ними завдань, як-то перебування в районі воєнних (бойових) дій та участь в них.
Водночас приписи пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України не пов`язують можливість застосування цієї норми права з умовою перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - військовослужбовця у військовій частині, що залучена до ведення безпосередніх бойових дій. До того ж військовослужбовець упродовж особливого періоду може в будь-який момент бути відрядженим до військової частини, задіяної до таких дій (підпункт 4-1 пункту 251 розділу XIV Положення про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008). Сучасні форми та способи ведення війни, виконання бойових завдань вимагають участі у бойових діях та захисті суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України не тільки по умовній лінії фронту.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення ЗСУ та інші утворені відповідно до закону військові формування в цілому потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан» для цілей застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм.
Упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації для застосування судом пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд має отримати докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на військовій службі.
Системне тлумачення пункту 2 частини першої статті 251 та статті 254 ЦПК України дозволяє зробити висновок про те, що підставами для поновлення зупиненого на підставі цієї процесуальної норми права провадження у справі можуть бути: припинення, у тому числі призупинення, перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на військовій службі у складі ЗСУ або інших утворених відповідно до закону військових формувань під час дії воєнного стану в Україні; припинення воєнного стану в Україні, навіть якщо відповідні особи продовжують військову службу у певній військовій частині, якщо тільки ця військова частина не залишається переведеною на воєнний стан через запровадження / збереження цього стану для певної території України або не залучена до проведення антитерористичної операції.
За нинішньої редакції пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України в суду є обов`язок, а не право зупинити провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі ЗСУ або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Тож норма пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, яка встановлює обов`язок суду зупинити провадження, є спеціальною захисною гарантією для військовослужбовців, які через виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (стаття 65 Конституції України) об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси.
За таких умов розсуд суду є доволі обмеженим у тому, щоб не застосовувати таке обов`язкове зупинення провадження у судовій справі.
Водночас обов`язок суду зупинити провадження не повинен тлумачитися всупереч волі та інтересам військовослужбовця як учасника цивільного процесу. Тож застосовувати пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України не можна тоді, коли це безпосередньо суперечить інтересам військовослужбовця, який звернувся до суду як позивач та вимагає судового захисту його прав, свобод та/або інтересів, а так само військовослужбовця як відповідача чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, який прагне продовження розгляду справи по суті за його відсутності.
Тобто ключовим під час вирішення питання про зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України є саме воля військовослужбовця як сторони чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.
Такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12 листопада 2025 року в справі № 754/947/22.
З матеріалів справи вбачається, що до суду першої інстанції звернулась мати відповідача ОСОБА_3 та просила «взяти до уваги довідку військової частини НОМЕР_1 від 05 лютого 2026 року № 852 відносно якої її син перебуває на військовій службі» (а. с. 15). До заяви додано копії паспорта та РНОКПП заявника ОСОБА_3 (а. с. 16-18), копію свідоцтва про народження відповідача ОСОБА_2 (а. с .18), копію довідки начальника відділу кадрової роботи № 852 від 05 лютого 2026 року (а. с. 20) та копію посвідчення учасника бойових дій відповідача ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 від 18 березня 2021 року (а. с. 21).
Тобто, до суду першої інстанції не надходило жодного клопотання відповідача ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі з підстав перебування його у складі Збройних Сил України. Водночас матір відповідача лише повідомила суд про те, що її син, ОСОБА_2 , проходить військову службу у військовій частині № НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 з 21 листопада 2019 року по теперішній час.
Отже, зазначеним повідомленням було доведено до відома суду факт проходження відповідачем військової служби, що свідчить про фактичну зміну його місця перебування. За таких обставин суду було відомо, що ОСОБА_2 об`єктивно може бути відсутнім як за місцем своєї реєстрації, так і за місцем проживання.
Відповідно до частини шостої статті 130 ЦПК України якщо особа не проживає за адресою, повідомленою суду, судова повістка може бути надіслана за місцем її роботи.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
За таких обставин суд мав врахувати обставини проходження відповідачем служби та вжити додаткових заходів для забезпечення належного повідомлення, зокрема, шляхом направлення кореспонденції до відповідної військової частини, в якій відповідач перебуває на службі.
Ігнорування судом відомостей про проходження відповідачем служби і направлення кореспонденції лише за адресою реєстрації чи місця проживання, за якою військовослужбовець об`єктивно може не перебувати, порушує право особи на справедливий і публічний розгляд справи та принципи рівності і змагальності сторін.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 лютого 2026 року у справі № 487/1975/22.
З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, отримавши відомості про проходження відповідачем ОСОБА_2 військової служби у військовій частині № НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 , був зобов`язаний вжити заходів для його належного повідомлення про розгляд справи.
Водночас обов`язок суду щодо зупинення провадження у справі виникає лише у разі надходження від відповідача клопотання про таке зупинення на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України – у зв`язку з його перебуванням у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, переведених на воєнний стан.
Отже, вирішальним у цьому випадку є саме волевиявлення відповідача.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що оскаржувана ухвала про зупинення провадження у справі до припинення перебування відповідача ОСОБА_2 , у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені у воєнний стан, постановлена без додержання норм процесуального права, а тому на підставі пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України така ухвала суду підлягає до скасування, як передчасна і така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача підлягає до задоволення.
Водночас відповідач ОСОБА_2 не позбавлений права звернутися до суду першої інстанції з належним клопотанням про зупинення провадження у справі у разі наявності відповідного волевиявлення та передбачених законом підстав для такого зупинення.
Керуючись ст. 367, 374, 379, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 17 лютого 2026 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. В. Міхасішин