Справа № 127/34365/25
Провадження № 2/127/7862/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2026 року	м. Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області у складі головуючого судді Жмудя О.О., при секретарі судового засідання Чех А.А.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішення державного реєстратора,-

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького міського суду Вінницької області через свого представника адвоката Аль-Кайсі Ібрахіма до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішення державного реєстратора.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.02.2020 був укладений та завірений нотаріально договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 в особі ОСОБА_3 , що діяла на підставі довіреності та ОСОБА_2 . Вказаний правочин вчинявся внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, з огляду на наступне.
23.12.2011 між позивачем та ОСОБА_3 було укладено шлюб. 
17 грудня 2014 року Позивач придбав у приватну власність квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 . Незважаючи на те, шо квартира придбана під час шлюбу із ОСОБА_5 , вона не входила до складу спільної сумісної власності подружжя, що підтверджує нотаріально посвідчена заява ОСОБА_3 від 17.12.2014.
02.08.2017 позивачем була видана довіреність на ім`я ОСОБА_3 , якою він уповноважив дружину управляти та розпоряджатись всім його майном, на випадок необхідності, без наміру фактичного відчуження належного йому майна. Видача довіреності мала формальний характер, була надана для вирішення поточних питань у разі відсутності Позивача. Жодних вказівок чи згоди на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири Позивач не надавав.
4 серпня 2017 року позивач виїхав із території України на постійне проживання в Австралію, де і проживає на даний час.
29.09.2017 заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області по справі №127/17223/17 було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Насправді шлюбні відносини між сторонами фактично продовжувалися, шлюб був розірваний для сприяння отримання Позивачем громадянства Австралії.
У період, коли між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 офіційно не було зареєстровано шлюб, між сторонами виник конфлікт, у ході якого ОСОБА_3 , діючи на підставі довіреності, 25 лютого 2020 року уклала нотаріально посвідчений договір купівлі- продажу квартири, що належала Позивачу на праві особистої приватної власності, зі своєю матір`ю — ОСОБА_2 . Метою укладення правочину було штучне відчуження нерухомості Позивача на користь матері Відповідачки з подальшим оформленням права власності на саму ОСОБА_3 .
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, запис про право власності № 35662524 від 25.02.2020, на підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Плахотнюк Олена Владиленівна на підставі договору купівлі-продажу серії та номера 491 віл 25.02.2020, зареєстровано право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 .
Фактична передача квартири за укладеним договором від продавця до покупця не відбулася. ОСОБА_3 продовжувала проживати у спірній квартирі, а ОСОБА_2 залишалася проживати за своєю адресою: АДРЕСА_3 . 
Договір купівлі-продажу квартири був укладений від імені Позивача без його реального волевиявлення та всупереч його внутрішній волі.
Жодних грошових коштів за спірним договором купівлі-продажу ні Позивач, ні його довірена особа від ОСОБА_2 не отримували. З огляду на відому Позивачу інформацію, ОСОБА_2 не мала реальної фінансової можливості придбати квартиру за вказаною в договорі ціною, оскільки не володіє значними заощадженнями, працює прибиральницею та отримує мінімальну заробітну плату. Її чоловік, ОСОБА_4 , у період до та після укладення правочину стабільного доходу не мав. Додаткових джерел прибутку або пенсій у сім`ї також не існує. 
Після укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 не здійснювала жодних дій щодо користування, утримання чи розпорядження квартирою.
Після певного проміжку часу конфлікт між Позивачем та ОСОБА_3 було врегульовано, однак квартира вже була відчужена на користь ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу від 25.02.2020. Позивач про укладення договору купівлі-продажу належної йому квартири не знав, дізнався про цей факт лише у вересні 2025 від ОСОБА_3 
10.12.2022 між позивачем і ОСОБА_3 був укладений повторно шлюб на території Австралії. Наразі дружина проживає в Австралії. Квартира, що є предметом спору, на цей час зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2 .
Таким чином договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 був укладений формально, з метою перереєстрації права власності на матір ОСОБА_3 – ОСОБА_2 . Фактичної передачі квартири не відбулося, і ОСОБА_3 продовжувала користуватися нею до моменту свого переїзду за кордон.
З огляду на вищевикладене позивач просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 2.02.2020 між ОСОБА_1 , в особі Тернавської Світлани Сергіївни, що діяла на підставі довіреності, посвідченої 02.08.2017 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Стеблюк Н.В. за реєстром №1597 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Плахотнюк Оленою Владиленівною і зареєстрований в реєстрі за №491.
Скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Плахотнюк Олени Владиславівни про державну реєстрацію прав та обтяжень, на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 .
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.11.2025 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу термін для усунення недоліків.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в загальному позовному провадженні.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04.02.2026 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача адвокат Стягайло О.П. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали до суду заяви про визнання позову. Розгляд справи просили проводити у їх відсутність.
Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про дату і час розгляду справи повідомлявся належним чином.
Суд не бере до уваги заяви відповідачів про визнання позовних вимог, оскільки таке визнання не є безумовною підставою для задоволення позову та підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами у справі. 
На підставі ч. 1 ст. 244 ЦПК України 11.03.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 12 год 00 хв. 20.03.2026.
За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.
Судом встановлено, що 17.12.2014 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №3170договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_1 купив у ОСОБА_6 квартиру номер АДРЕСА_5 (а.с. 9-12).
17.12.2014 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №3168 заяву ОСОБА_3 , Зі змісту заяв вбачається, що ОСОБА_3 , повідомляє, що на грошові кошти на придбання квартири номер АДРЕСА_5 , не є спільною сумісною власністю та належить її чоловіку, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особисто (а.с. 13).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.12.2014 за ОСОБА_1 зареєстровано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 426564505101 (а.с. 14).
08.08.2017 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Стеблюк Н.В. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №1597 довіреність. Зі змісту довіреності встановлено, що ОСОБА_1 уповноважує Тернавську Світлану Сергіївну представляти його інтереси та здійснювати управління і розпорядження всім належним йому рухомим і нерухомим майном на території України, незалежно від його складу та місцезнаходження.
Надана довіреність передбачає право укладення будь-яких не заборонених законом правочинів щодо такого майна, у тому числі його відчуження, набуття, передачі в заставу (іпотеку), а також вчинення дій, пов`язаних із виконанням, зміною та припиненням договірних зобов`язань.
Крім того, представник уповноважений здійснювати всі необхідні юридично значимі дії, пов`язані з оформленням прав на майно, його експлуатацією, отриманням документів і дозволів, відкриттям та закриттям рахунків, а також представляти інтереси довірителя в органах державної влади, установах, організаціях і судах.
Довіреність видана з правом передоручення повноважень третім особам строком на п`ять років і дійсна до другого серпня дві тисячі двадцять другого року, якщо не буде скасована ОСОБА_1 раніше цієї дати у встановленому для того порядку (а.с. 15-18).
29.09.2017 заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/17223/17 розірвано шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 . Рішення набрало законної сили 10.10.2017 (а.с. 19-20).
25.02.2020 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О.В. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №491договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_3 , діюча на підставі довіреності від 02.08.2017 за реєстром №1597 від імені громадянина ОСОБА_7 продала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_5 (а.с. 21-22).
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, запис про право власності № 35662524 від 25.02.2020, на підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Плахотнюк Олена Владиленівна на підставі договору купівлі-продажу серії та номера 491 віл 25.02.2020, зареєстровано право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 (а.с. 23).
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначено ОСОБА_4 , ОСОБА_2 (а.с. 24).
Згідно копії довідки квартального комітету Малі Хутори Центр №572 від 08.09.2025 ОСОБА_2 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 32).
МКП «УК «Житло-Гарант» 29.09.2025 видано архівну довідку №968 станом на 31.05.2023, відповідно до якої ОСОБА_3 проживала та була зареєстрована по АДРЕСА_2 з 01.08.2017 (а.с. 33).
Відповідно до нотаріально завіреної копії перекладу свідоцтва про шлюб 10.12.2022 в Олд Тауер Хаус, Перт, Західна Австралія, зареєстровано належним чином шлюб між ОСОБА_8 та Світланою Тернавською (а.с. 34-38).
До матеріалів справи долучені квитанції за період з 29.10.2023 по 21.07.2025 про здійснення платежів ОСОБА_3 . Одержувач: PAY.VN. НОМЕР_2 (а.с. 39-56).
Згідно із статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини 2 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частинами 1, 5 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Даючи оцінку доводам сторін та зібраним у справі доказам у їх сукупності суд виходить з того, що відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до вимог статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.
Згідно із частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України), обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 20 квітня 2023 року у справі № 390/1074/20, від 19 квітня 2023 року у справі № 754/6023/20 та від 26 квітня 2022 року у справі № 522/23819/15-ц.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 обґрунтував свої вимоги тим, що договір купівлі-продажу вчинявся внаслідок зловмисної домовленості його дружини ОСОБА_3 та її матері ОСОБА_2 .
Відповідно до статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 357/6663/16-ц про визнання договору купівлі-продажу недійсним зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є:
1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди;
2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками;
3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.
У постанові від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17 Верховний Суд в частині застосування ст. 232 ЦК України зазначив, що зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання.
Для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 21.01.2020 у справі №910/14138/18.
Отже, для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Доведеність факту вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, полягає у тому, що такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа контрагент за договором, діяв за домовленістю із представником сторони оспорюваного правочину.
Згідно із ч. 1 та 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.
Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
Статтею 240 ЦК України визначено, що представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов`язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
Згідно із частинами 1 та 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Одним із доводів позивача у позові у підтвердження зловмисної домовленості між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є те, що договір купівлі-продажу спірного майна був укладений без його реального волевиявлення та всупереч його внутрішній волі. Довіреність, яка була видана 02.08.2017, уповноважувала Тернавську С.С. управляти та розпоряджатись всім його майном, на випадок необхідності, без наміру фактичного відчуження належного йому майна. Видача довіреності мала формальний характер, була надана для вирішення поточних питань у разі відсутності позивача. Жодних вказівок чи згоди на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири позивач не надавав.
Проте, судом встановлено, що позивачем було добровільно видано довіреність, якою він уповноважив ОСОБА_3 на розпорядження належним йому на праві приватної власності нерухомим майном. Дана довіреність на момент укладання оспорюваного договору купівлі-продажу квартири була дійсною, не була припинена та скасована у встановленому законом порядку, судом недійсною не визнавалась. Дані обставини Позивачем не оспорювалися. Позивач, як повнолітня та дієздатна особа, повинний був розуміти правові наслідки своїх дій та те, що він наділив ОСОБА_3 , у тому числі, правом продажу належного йому майна на умовах, визначених повіреним. Вказана довіреність відповідає вимогам Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р.
Відтак, суд вважає, що вищевказані доводи, які викладені у позовній заяві, суперечать змісту самої довіреності від 02.08.2017, де чітко прописані повноваження, надані позивачем ОСОБА_3 , в тому числі і на розпорядження належним йому на праві приватної власності нерухомим майном без обмежень.
Належні, достатні, достовірні та допустимі докази недобросовісності дій відповідача ОСОБА_3 як контрагента за оскаржуваним договором купівлі-продажу від 25.02.2020, які мали місце на момент укладення цього Договору, у матеріалах справи відсутні.
Інші обставини, на які посилається позивач, у тому числі і не отримання коштів після відчуження майна, суд до уваги не бере, оскільки ці обставини не доведені належними та допустимими доказами, а тому неспроможні підтвердити поза розумним сумнівом наявність зловмисної домовленості ОСОБА_3 та покупця ОСОБА_2 при вчиненні договору купівлі-продажу від 25.02.2020. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України).
Також, суд відхиляє також посилання на ту обставину, що спірні правочини вчинені між матір`ю та донькою, оскільки право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд є конституційним правом особи (частина перша стаття 41 Конституції України), а реалізація цього права не може трактуватися як протиправна поведінка особи.
Щодо заяви про визнання позову, суд зазначає наступне. 
Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Проте визнання позову не є безумовною підставою для його задоволення та не звільняє суд від обов`язку перевірити відповідність такого визнання фактичним обставинам справи.
Оскільки судом встановлено недоведеність заявлених вимог та відсутність належних правових підстав для їх задоволення, заява про визнання позову оцінюється судом у сукупності з іншими доказами. Враховуючи, що задоволення позову на підставі лише його визнання (без належного підтвердження вимог) суперечило б закону, суд не бере таку заяву до уваги.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З огляду на вищенаведене суд констатує, що позивачем не надано належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів на підтвердження вчинення договору купівлі-продажу спірного майна від 25.02.2020 внаслідок зловмисної домовленості ОСОБА_3 із покупцем ОСОБА_2 , що виключає можливість визнання цього договору недійсним на підставі статті 232 ЦК України.
Щодо позовної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності відповідача на спірне нерухоме майно та їх обтяжень, то така є похідною вимогою, яка не може бути задоволена окремо від вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 25.02.2020.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно із пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому суд враховує позицію Європейського суду з прав людини висловлену у п.29 Рішення від 09.12.1994р. у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) у якому суд зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим, а тому до задоволення не підлягає.
У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.
Керуючись ст.ст. 16, 203, 232, 238, 655, 656, 691 ЦК України, ст.ст. 258, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішення державного реєстратора - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Згідно вимог ст. 265 ч. 5 п. 4 ЦПК України:
позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ;
відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_6 ;
відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 ;
третя особа: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_3 .
Повний текст рішення складено 20.03.2026.

Суддя          О.О. Жмудь