УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/5326/24 Головуючий у 1-й інст. Адамович О. Й. 
Категорія 68 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М., 
суддів: Коломієць О.С., Павицької Т.М.,
за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №296/5326/24 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа: Відділ у справах дітей Станишівської сільської ради, про встановлення факту самостійного виховання дітей
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 05 березня 2025 року, яке ухвалено під головуванням судді Адамовича О.Й. в м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_1 через адвоката Лук`янчука Ю.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 . Просив встановити факт самостійного виховання батьком ОСОБА_1 неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позов обґрунтований тим, що 25 лютого 2006 року між сторонами був зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 01 липня 2022 року. Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Починаючи з лютого місяця 2022 року він ( ОСОБА_1 ) самостійно виховує дітей. ОСОБА_1 у березні 2022 року виїхала за кордон та всього два рази приїздила до України на незначний час. Між сторонами 25 липня 2023 року укладений договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей. Відповідно до п.1.3 цього договору місцем проживання дітей батьки визначили місце проживання батька ( ОСОБА_1 ) за адресою: АДРЕСА_1 . Судовим наказом Житомирського районного суду Житомирської області від 10 травня 2024 року стягуються з ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини всіх її видів заробітку (доходу). Встановлення факту самостійного виховання дітей необхідне для реалізації соціальних цілей як одинокому батьку, захисту та реалізації інтересів дітей без необхідності щоразу звертатися до матері для отримання її згоди, в тому числі щодо переміщення, реєстрації проживання, на здійснення лікування, навчання, а також реалізації інших прав, які можуть виникати з приводу самостійного виховання дітей, що буде забезпечувати як найкращі інтереси дітей.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 05 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із заочним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при формуванні висновків використав формалізований (поверховий) підхід для з`ясування обставин справи, без дослідження їх повноти, що призвело до невідповідності встановлених висновків реальним (фактичним) обставинам справи та спричинило неправильне застосування норм матеріального права. Суд першої інстанції не дослідив питання того, чи був пред`явлений судовий наказ до виконання до органів державної виконавчої служби та чи здійснюється на момент розгляду справи фактичне стягнення аліментів на його ( ОСОБА_1 ) користь. Будь-якого стягнення грошових коштів на підставі судового наказу з відповідача не здійснювалося, у зв`язку з не пред`явленням його до виконання з доброї волі скаржника та з метою убезпечити дітей від можливого негативного впливу з боку відповідача, пов`язаного з примусовим стягненням коштів. У договорі про здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей від 25 липня 2023 року визначені права матері дітей ОСОБА_1 , якими вона вправі користуватися, але фактично їх не здійснює, перебуваючи за кордоном та рідко приїзджаючи до України. Суд першої інстанції не зробив запит щодо дат повернення відповідача до України. Із пояснень позивача та показань свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 убачається, що мати дітей ОСОБА_1 виїхала за кордон із початку війни, останній раз приїздила в січні 2024 року та вже довгий час не приїздить до України і не піклується про своїх дітей, а тому єдиним, хто забезпечує дітям гідне життя та повноцінно здійснює їх фінансове утримання, є батько ОСОБА_1 . Посилання суду першої інстанції на те, що рішенням виконавчого комітету Станишівської сільської ради від 20 червня 2024 року №122, як органом опіки та піклування, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_2 з батьком ОСОБА_1 , як на підставу відсутності спору між сторонами та потреби у встановленні факту самостійного виховання батьком дітей, є наслідком протиправної бездіяльності суду першої інстанції у дослідженні причин прийняття органом місцевого самоврядування такого рішення, оскільки як слідує з акта №47 обстеження умов проживання ініціатива у проведенні процедури визначення місця проживання дітей належить йому ( ОСОБА_1 ), який подав заяву до органу опіки та піклування з метою доведення факту самостійного виховання дітей, оскільки у повсякденному житті стикається з труднощами, які виникають у нього при реалізації одноосібно батьківських прав при вихованні дітей. В суді першої інстанції він звертав увагу суду на те, що відповідач будує своє життя за кордоном, не планує повертатися до України для здійснення належного піклування за своїми дітьми, рідко приїздить до дітей та за довготривалий час взагалі не приїздила до України і не здійснює утримання дітей. Вказана обставина також підтверджується актом обстеження умов проживання дітей від 14 травня 2024 року, договором про навчання доньки у вищому навчальному закладі, довідкою з ліцею №33 міста Житомира про навчання сина. Наголошує на тому, що всі витрати по навчанню дітей в освітніх закладах та витрати щодо забезпечення їм найкращого життя здійснюються ним особисто без будь-якої фінансової підтримки з боку відповідача. Суд першої інстанції не прийняв до уваги довідку про те, що відповідач працевлаштована у Польщі та проживає за кордоном на постійній основі. Відповідач не обмежена у своєму праві на спілкування з дітьми, у турботі та участі у їх вихованні, та може за своїм бажанням реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дітей.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду заочного рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити, - заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Інші учасники справи або їх представники в судове засідання не з`явилися. Про розгляд справи повідомлені належним чином (а.с.156). Кореспонденція, у тому числі судова повістка, що надсилалися відповідачу ОСОБА_1 повернута Укрпоштою з відміткою у поштовому повідомленні «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.158,162). За положеннями частини восьмої ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування. Додатково на судове засідання, яке призначено на 24 грудня 2025 року, відповідач викликана до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке розміщено 28 жовтня 2025 року (а.с.159). За положеннями ст.128 ЦПК України відповідач із опублікуванням оголошення про виклик вважається про дату, час і місце розгляду справи повідомленою. Разом із тим, до Житомирського апеляційного суду надійшла заява про визнання відповідачем ОСОБА_1 позову. У заяві одночасно зазначено, що ОСОБА_1 просить здійснювати розгляд справи без її участі. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволеною з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_1 з 25 лютого 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 01 липня 2022 року розірваний (справа №296/2742/22, а.с.20-21).

Сторони є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.10,11).

Згідно з витягами з реєстру Березівської територіальної громади від 19 квітня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 разом із своїми дітьми: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.12-14).

Житомирським районним судом Житомирської області 10 травня 2024 року виданий судовий наказ у справі №278/2595/24, яким вирішено стягувати щомісячно з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини усіх її видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 07 травня 2024 року та до досягнення дітьми повноліття (а.с.18).

Із акта обстеження умов проживання від 14 травня 2024 року №47 убачається, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом із своїми дітьми: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Умови проживання добрі, наявні побутові зручності для проживання дітей, забезпечення меблями, технікою (а.с.23). Для виховання та розвитку дітей створені такі умови: облаштовано окремі кімнати для дітей, в наявності дитячий одяг, взуття, іграшки, шкільний інвентар, гаджети.

ОСОБА_2 навчається у Поліському національному університеті, що підтверджується договором про навчання у закладі вищої освіти від 01 вересня 2023 року №198 (а.с.25-26), ОСОБА_3 є учнем Ліцею №33 міста Житомира, що підтверджується довідкою Ліцею №33 міста Житомира від 14 травня 2024 року (а.с.22).

Із довідки Ліцею №33 міста Житомира від 14 травня 2024 року слідує, що мати ОСОБА_3 - ОСОБА_1 за період навчання не спілкувалася з вчителями, не цікавилася досягненнями сина, не відвідувала батьківські збори (а.с.22).

Відповідно до висновку комісії з питань захисту прав дитини Станишівської сільської ради від 27 травня 2024 року №12, який затверджений рішенням виконавчого комітету Станишівської сільської ради №122 від 20 червня 2024 року, вирішено вважати за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 (а.с.64-65). Разом із тим, при розгляді апеляційної скарги позивача колегія суддів апеляційного суду враховує відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , положення частини третьої ст.160 СК України, за якими, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Також, ОСОБА_1 та ОСОБА_1 25 липня 2023 року уклали договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, на підставі якого визначили місце проживання дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.24). Положення частини третьої ст.160 СК України апеляційний суд враховує відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , й щодо домовленості батьків про визначення місця проживання дочки, яка на час укладення договору досягла віку чотирнадцяти років та мала право самостійно визначати своє місце проживання з одним із батьків.

Відповідно до пунктів 2.1 та 3.2 вказаного вище договору, мати дітей ОСОБА_1 також приймає участь у їх вихованні. Вона має право зустрічатися з дітьми на території України та без перешкод спілкуватися з ними. Також мати зобов`язалася брати участь у вихованні та духовному розвитку дітей незалежно від стосунків з батьком тощо.

Судом першої інстанції допитано свідка ОСОБА_4 (сусідку позивача), яка показала, що вона разом із своєю сім`єю з 2022 року проживає в АДРЕСА_1 , але жодного разу не бачила відповідача. Підтвердила, що діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 постійно проживають разом із позивачем, який займається їх вихованням та утриманням, супроводжує до школи, купує продукти. Крім того, їй відомо, що з початку війни відповідач виїхала за кордон.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_5 (двоюрідний брат позивача та хрещений батько ОСОБА_3 ) показав, що з лютого 2021 року діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають разом із позивачем та перебувають на його утриманні. Відповідач виїхала за кордон та не піклується про своїх дітей. Останній раз навідувала дітей у січні 2023 року, в 2024 році відповідачки не було.

Із наданої інформації Державної прикордонної служби України від 10 жовтня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 приїздила до України 15 січня 2023 року (в`їзд) - 04 лютого 2023 року (виїзд), 15 липня 2023 року (в`їзд) - 28 липня 2023 року (виїзд), 13 січня 2024 року (в`їзд) - 25 січня 2024 року (виїзд) (а.с.58).

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин із метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється СК України (ст.1 СК України).

Частиною першою ст.121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст.122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою ст.157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у ст.ст.150, 151 СК України.

За приписами частини другої ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, із ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим із них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим із них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (ст.25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга ст.30 ЦК України).

Відповідно до ст.15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

Згідно з частиною другою ст.15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій ст.15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст.164 СК України).

За таких обставин, із настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини. Так само як визначена частиною першою ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання та утримання дитини.

Частиною першою ст.152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої та четвертої ст.155 СК України, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У справі, яка переглядається, позивач просить установити факт самостійного виховання ним дітей, але встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дітей (застереження: йдеться про дочку ОСОБА_6 у контексті до досягнення нею віку вісімнадцяти років).

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини. Факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у іншому спорі між батьками дитини.

Посилання позивача на необхідність встановлення факту самостійного виховання дітей з метою отримання різного виду соціальний пільг, а також для усунення потреби у зверненні до матері щодо отримання дозволу на лікування, навчання, переміщення дітей, є загальним твердженням, ним не доведено та не надано доказів щодо відмови в наданні певних пільг та інших соціальних гарантій, або відмови матері у дозволі на виїзд чи лікування дітей, що, в свою чергу, порушувало б права дітей (знову ж таки про доньку ОСОБА_7 йдеться у контексті до досягнення нею віку вісімнадцяти років).

Факт проживання малолітнього сина ОСОБА_8 та повнолітньої доньки ОСОБА_7 з батьком та їх виховання не оспорюється відповідачем, при цьому перешкод у реалізації своїх прав та у виконанні обов`язків щодо малолітнього сина сторони не створюють, що свідчить про відсутність спору між сторонами щодо виховання батьком малолітнього сина ОСОБА_8 та дочки ОСОБА_7 до досягнення нею повноліття.

Підсумовуючи викладене вище, у матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дитини обмежена або припинилася, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту самостійного виховання батьком малолітнього сина ОСОБА_8 та повнолітньої доньки ОСОБА_7 до досягнення нею вісімнадцяти років, враховуючи межі заявлених вимог.

Решта наведених у апеляційній скарзі доводів зводиться до незгоди з висновками суду першої інстанції та бажання встановити такий факт у судовому порядку, що належним способом захисту вважати не можна, оскільки у разі настання певних юридичних фактів (дій чи події) батьківські права та обов`язки припиняються та додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виховує дитину не потребується.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватися на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, оскільки у такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. 

У справах позовного провадження встановлення факту самостійного виховання дітей, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, що узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 11 вересня 2024 року в справі №201/5972/22.

Із огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога про встановлення факту самостійного виховання дітей без заявлення інших позовних вимог, у зв`язку з чим цей факт встановлюється, не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав позивача, а є лише підставою для вирішення інших позовних вимог, іншої справи.

Обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року в справі №916/1415/19, від 02 лютого 2021 року в справі №925/642/19, від 22 червня 2021 року в справі №200/606/18.

Відповідно до змісту ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства та залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 05 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: