Справа №466/10741/24 Головуючий у 1 інстанції:Невойт П.С. 
Провадження №22-ц/811/3077/25 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я.А. 
Провадження №22-ц/811/3225/25

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 квітня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.
секретар: Чиж Л.М., 

за участі в судовому засіданні представника відповідачки ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова в складі судді Невойта П.С.від 05 червня 2025 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05 червня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу Chevrolet Bolt EV, д.н.з. НОМЕР_1 , 2018р.в., №4649/2024/4863536 від 05.09.2024 укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та стягнення судових витрат – відмовлено повністю.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 21 серпня 2025 року заяву представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Шокала В.С. у цивільний справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 05.09.2024, про стягнення судових витрат – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 8000,00 грн. для часткового відшкодування понесених судових витрати на професійну правничу допомогу.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 червня 2025 року оскаржив ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 .
В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 05 червня 2025 року та ухвалити нове, яким задовільнити позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в повному обсязі.
Вважає рішення прийнятим з неправильним застосування норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин справи та невідповідністю висновків обставинам справи.
Зазначає, що 07.02.2024 ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 в борг грошові кошти в розмірі 84 900 доларів США, що було еквівалентно 3 230 445,00 грн., які зобов`язувався повернути до 12.02.2024, що підтверджується оригіналом розписки наявної у позивача. Проте, своє зобов`язання ОСОБА_5 не виконав та не виконує, кошти позивачу у визначений строк не повернув. На спроби мирно врегулювати спір без звернення до суду, ОСОБА_5 відреагував повною незацікавленістю. Усі відповідні звернення позикодавця були проігноровані і залишені без будь-якого результату. Відтак, ОСОБА_4 був змушений звернутись до Шевченківського районного суду м.Львова з позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів по розписці (справа перебуває на розгляді судом першої інстанції, справа №466/10737/24). Окрім того, 05.09.2024, розуміючи невідворотність настання наслідків неповернення боргу, ОСОБА_5 було укладено з ОСОБА_1 . Договір купівлі-продажу транспортного засобу №4649/2024/4863536. Предметом Договору був транспортний засіб Chevrolet Bolt EV, д.н.з. НОМЕР_1 , 2018 р.в., що належав ОСОБА_5 . Вважає, що даний правочин був вчинений за час існування боргового зобов`язання, з метою погіршення майнового стану боржника та уникнення виконання зобов`язання, без мети реального настання відповідних правових наслідків, з пов`язаною особою, за відсутності факту реального передання коштів. Вказує, що суд першої інстанції посилаючись на вірні та ключові висновки Верховного Суду, в межах даної справи, неправильно встановивши обставини справи та вважаючи доведеними обставини, які насправді не мали місце, прийняв невірне рішення. Зазначає, що з рішення суду першої інстанції можна сформувати висновок, що суд звертає увагу на дату укладення договору 05.09.2024 протиставляючи її даті подання позову про стягнення боргу та ведучи до того, що на момент укладення оскаржуваного правочину, справи про стягнення боргу ще не існувало. Проте, факт звернення/не звернення до суду з позовом про стягнення боргу жодним чином не впливає на можливість визнання недійсними правочинів вчиненими боржником. Важливе значення має саме усвідомлення наявності боргу у боржника. Заборгованість з повернення позики виникла у відповідача 13.02.2024. В даному випадку ОСОБА_5 порушив своє зобов`язання перед позивачем за розпискою. З порушенням строків повернення коштів, у боржника виникла заборгованість перед позивачем і така існує з першого дня прострочення протягом усього періоду до погашення заборгованості. Оскаржуваний правочин був вчинений після даної дати. Отже, така ознака фраудаторності як «відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості» – наявна. Також, ОСОБА_5 з наступного дня після порушення свого зобов`язання розумів та усвідомлював настання можливих наслідків та законність вимог кредитора. Відтак, вказує, що наявність такої ознаки фраудаторності як «усвідомлення боржника про наявність заборгованості» є беззаперечною. Суд першої інстанції вказує у рішенні також на оплатність оскаржуваного договору, однак жодного підтвердження оплатності договору стороною відповідача надано не було та такі в матеріалах справи відсутні. Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів реальної оплати придбаного автомобіля за кошти та в порядку визначеному договором. Відтак, у суду не було підстав стверджувати про оплатність оскаржуваного правочину за відсутності будь-яких належних та допустимих доказів, що підтверджували цю обставину. На противагу цьому, відсутність доказів оплати в оплатному договорі навпаки додатково підтверджує фраудаторність такого правочину. Також вказує, що суперечлива поведінка відповідачів, яка не відповідала обстановці, реальним обставинам справи та дійсності правочину підтверджує пов`язаність сторін договору та є однією з ознак фраудаторності оскаржуваного правочину. Вважає, що позивачем, на противагу висновкам суду, вживались заходи щодо з`ясування платоспроможності боржника. Відсутність нерухомого майна підтверджується відсутністю відповідних відомостей в Єдиному державному реєстрі речових право на нерухоме майно. І саме у відповідь на адвокатські запити сторони позивача, було отримано відомості про наявність єдиного транспортного засобу у відповідача, який був відчужений оскаржуваним правочином. Тобто, фактично, відповідач відчужив єдине реальне юридично доказове належне йому майно. Як наслідок, погіршив свій майновий стан та унеможливив будь-яке примусове стягнення та звернення на майно відповідача як боржника. А отже, оскаржуваним правочином боржник погіршив свій майновий стан відчуживши єдине, реальне, юридично підтверджуюче, легко встановлююче майно, чим фактично унеможливив будь-яке звернення стягнення на його майно як боржника, що також є ознакою фраудаторності правочину. На підставі вищенаведеного, вбачається, що правочин щодо продажу транспортного засобу Chevrolet Bolt EV, д.н.з. НОМЕР_1 , 2018 р.в., ОСОБА_5 05.09.2024 був вчинений за час існування його зобов`язань перед позивачем згідно боргової розписки від 07.02.2024, без мети реального настання відповідних правових наслідків та з метою уникнення виконання свого зобов`язання перед позивачем та стягнення відповідного боргу. Як наслідок, такий фраудаторний правочин підлягає до визнання його недійсним.
Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 серпня 2025 року також оскаржив ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 .
В апеляційній скарзі просить скасувати додаткове рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 21 серпня 2025 року та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви про стягнення судових витрат відмовити в повному обсязі.
Вважає висновки суду першої інстанції такими, що не відповідають обставинам справи, а рішення незаконним, безпідставним, необґрунтованим та прийнятим з порушення норм процесуального та матеріального права, відповідно, таким, що підлягає скасуванню.
Зазначає, що підставність відшкодування стороні судових витрат поставлено в залежність від результатів розгляду основного спору у справі. Незважаючи на те, що рішення суду першої інстанції по суті спору було прийнято на користь відповідача, таке рішення оскаржено в апеляційному порядку та воно не набрало законної сили. Враховуючи, що сторона позивача не погоджується з рішенням суду першої інстанції по суті спору в повному обсязі, вважає, що підстав для відмови у позові не було і позов слід було задовольнити, підстав для стягнення судових витрат з позивача на користь відповідача немає. Відтак підставність стягнення судових витрат у даній справі залежить від результатів розгляду справи по суті. Також у справі відсутній акт приймання-передачі адвокатських послуг, як основний первинний документ, визначений договором про надання правової допомоги, та фактично єдиний документ, який може підтверджувати факт надання відповідних послуг клієнту, їх прийняття клієнтом і виникнення обов`язку їх оплати. Відсутність такого документа не дає підстав стверджувати про наявність витрат у відповідача, що підлягають компенсації за рахунок позивача. Отже, зважаючи на те, що стороною відповідача не підтверджено належними та допустимими доказами факт понесення відповідачем судових витрат на професійну правничу допомогу, підстав для їх навіть часткового відшкодування не було, а додаткове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового в цій частині, яким у задоволенні заяви відповідача про відшкодування судових витрат слід відмовити.
В судове засідання окрім представника відповідачки ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки – в заперечення апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзивів на позовну заяву, відповідей на відзив, заяви про вирішення питання щодо судових витрат, апеляційних скарг, відзивів на апеляційні скарги, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, –колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 червня 2025 року вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 4, 5, 12, 13, 15, 16, 77, 80, 81, 89 ЦПК України, ст.ст. 13, 202, 203, 215 ЦК України, постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі №761/26815/17, постанову Верховного Суду від 20.11.2024 у справі №686/28882/23, постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13 та відмовляючи у задоволенні позову, – виходив з того, що між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_5 укладено договір позики в розмірі 84 900 доларів США, які останній зобов`язувався повернути до 12.02.2024, що підтверджується розпискою від 07.02.2024, копія якої знаходиться в матеріалах справи. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10.01.2025 у справі №466/10737/24 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 , 84 900 доларів США, що еквівалентно 3 230 445 грн. (три мільйони двісті тридцять тисяч чотириста сорок п`ять гривень) боргу за розпискою про повернення коштів від 07.02.2024, а також 3% річних в сумі 1 753,67 доларів США, що на момент ухвалення рішення суду 10.01.2025, по курсу Національного Банку України становить 74 149,60 грн. та судовий збір в розмірі 12 112,00 грн. За заявою відповідача Шевченківський районний суд м. Львова ухвалою від 26.03.2025 заяву ОСОБА_5 задовольнив та скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10.01.25 у справі №466/10737/24 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики. На час ухвалення рішення справа знаходиться на розгляді в Шевченківському районному суді м. Львова. 05.09.2024 між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №619/2024/4863536, за яким ОСОБА_1 придбала транспортний засіб Chevrolet Bolt EV, д.н.з. НОМЕР_2 , 2018 р.в., що належав ОСОБА_5 . Звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання вказаного договору недійсним, позивач посилається на ч.1, 5 ст.203, ч.1 ст.234 ЦК України та обґрунтовує такі вимоги тим, що спірний договір фактично спрямований на припинення права власності ОСОБА_5 на автомобіль з метою унеможливлення виконання останнім своїх грошових зобов`язань перед позивачем, що підтверджується копією розписки від 07.02.2024. Суд встановив, що між сторонами укладений договір позики грошей, що підтверджується письмовою розпискою від 07.02.2024. Термін повернення коштів зазначено – 12 лютого 2024 року. Позивач звернувся до суду з позовом 24.10.2024, в той час коли у відповідача виник обов`язок виконання грошового зобов`язання. Отже, суд вважав, що позов може бути заявлений з підстав наведених в ньому, як захист своїх порушених прав та інтересів. Однак, суд зазначив, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладено 05.09.2024. Згідно умов Договору, такий є оплатним, автомобіль проданий за ціною 571 000 грн., що за курсом НБУ станом на дату укладення договору становить 13 835,72 доларів США. Позивач не надав доказів, що підтверджують факт наявності родинних зв`язків між відповідачами, так само не доведено неплатоспроможності відповідача ОСОБА_5 після продажу автомобіля. Згідно матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 є ФОПом, надав виписки з банківського рахунку про рух коштів, що свідчить про наявність офіційного доходу відповідача. За вказаних обставин суд прийшов до висновку, що в справі відсутні підстави стверджувати про укладення спірного договору задля ухилення ОСОБА_5 від виконання зобов`язань перед ОСОБА_4 . Враховуючи вищенаведене, оскільки позивач не надав доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин містить ознаки фраудаторності, тобто що такий вчинений виключно на шкоду позивачеві як кредитору. З огляду на зазначене суд прийшов до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу Chevrolet Bolt EV, д.н.з. НОМЕР_1 , 2018 р.в., №4649/2024/4863536 від 05.09.2024, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , відсутні. З огляду на встановлені судом обставини, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, що не підтверджені належними та достатніми у їх сукупності доказами, суд дійшов висновку про безпідставність заявленого позову.
Із змісту оскаржуваного додаткового рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 21 серпня 2025 року вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 133, 137, 141, 247, ЦПК України, п. 20-23 постанови Верховного Суду від 13.08.2019 року у справі № 908/1654/18, та задовольняючи заяву частково, виходив з того, – що як встановлено судом, адвокат Шокало В.С. у даній справі здійснював представництво інтересів відповідачки ОСОБА_1 . До заяви представник відповідача – долучив: копію ордеру, виданого на підставі Договору про надання правової допомоги №1-07/01/25 від 22.01.2025 та детальний опис виконаних робіт від 11.06.2025. Згідно з детальним описом виконаних робіт у справі №466/10741/24 від 11.06.2025 такі становлять: - ознайомлення з позовною заявою, вивчення судової практики по категорії справ, що відповідають предмету позову – 6 годин; - підготовка відзиву на позовну заяву – 4 години; - підготовка заперечень на відповідь на відзив на позовну заяву – 4 години; - підготовка письмових пояснень у справі – 4 години; - участь у судовому засіданні 08.01.2025 у Шевченківському районному суді м.Львова – 1 година; - участь у судовому засіданні 23.01.2025 у Шевченківському районному суді м.Львова – 1 година; - участь у судовому засіданні 12.03.2025 у Шевченківському районному суді м.Львова – 1 година; - участь у судовому засіданні 24.03.2025 у Шевченківському районному суді м.Львова – 1 година; - участь у судовому засіданні 06.05.2025 у Шевченківському районному суді м.Львова – 1 година; - участь у судовому засіданні 05.06.2025 у Шевченківському районному суді м.Львова – 1 година. Всього на загальну суму 40 000 грн. Однак, у матеріалах справи та матеріалах заяви про стягнення судових витрат відсутній Акт прийому-передачі адвокатських послуг. Приймаючи до уваги принцип пропорційності відшкодування судових витрат, значення справи для сторін, суд дійшов висновку про часткове відшкодування відповідачці ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн., як документально підтверджену. Ці витрати підлягають стягненню з позивача ОСОБА_4 , якому відмовлено у задоволенні позовних вимог. Цю суму суд вважав достатньою, виходячи з критеріїв дійсності, обґрунтованості, розумності і співмірності відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін, а також наданих документально підтверджуючих доказів.
Колегія суддів вважає, що висновки суду обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають; обставини, які суд вважав встановленими – не доведені, а тому рішення суду та додаткове рішення підлягають скасуванню.
У жовтні 2024 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, у якому просив:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу Chevrolet Bolt EV, д.н.з. НОМЕР_1 , 2018 р.в., №4649/2024/4863536 від 05.09.2024 укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 в борг грошові кошти в розмірі 84 900 доларів США, що було еквівалентно 3230445,00 грн., які зобов`язувався повернути до 12.02.2024, згідно розписки від 07.02.2024. Своє зобов`язання ОСОБА_5 не виконав, кошти позивачу у визначений строк не повернув. Зважаючи на це, позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів за розпискою. 05.09.2024 ОСОБА_5 було укладено з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу транспортного засобу №4649/2024/4863536, предметом якого був транспортний засіб Chevrolet Bolt EV, д.н.з. НОМЕР_2 , 2018 р. в., що належав ОСОБА_5 . Правочин був вчинений після того, як позивач почав вчиняти дії щодо повернення боргу від відповідача. Позивач вважає, що ОСОБА_5 вирішив вчинити оспорюваний правочин лише з метою недопущення стягнення на майно боржника в майбутньому. Стверджує, що ОСОБА_5 продовжує користуватись відчуженим автомобілем, що свідчить про те, що реального наміру відчужувати транспортний засіб він не мав. Позивач зазначає, що оспорюваний правочин містить усі ознаки фраудаторності, що є підставою для визнання такого недійсним.
У червні 2025 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 подав до суду заяву, у якій просив:
- вирішити питання щодо судових витрат у відповідному судовому рішенні, яким стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн.
В обґрунтування заяви зазначав, що відповідно до умов Договору №1-07/01/25 про надання правової допомоги від 07.01.2025 та Додаткової угоди №1 до Договору №1-07/01/25 про надання правової допомоги від 07.01.2025 в ході представництва інтересів ОСОБА_1 у даній справі в суді першої інстанції була надана така правова допомога: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, аналіз судової практики, збір доказів, підготовка та подання до суду клопотань, відзиву на позовну заяву, заперечень, письмових пояснень, участь в судових засідання та вчинення інших процесуальних дій, передбачених Договором. Згідно із Додатковою угодою №1 до Договору №1-07/01/25 про надання правової допомоги від 07.01.2025 року вищенаведена правова допомога у сумі становить 40 000,00 грн., та зазначена в Детальному описі виконаних робіт. Доказами понесених витрат на професійну правничу допомогу є: Договір №1-07/01/25 про надання правової допомоги від 07.01.2025 та Додаткова угода №1 до Договору №1-07/01/25 про надання правової допомоги від 07.01.2025, які долучені до відзиву на позовну заяву.
Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно з ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України (постанова Верховного Суду від 27.03.2019 у справі 607/15555/17-ц).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Боржник (продавець), у відношенні якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та проти якого розпочате виконавче провадження по його стягненню і який відчужує майно на підставі оплатного договору купівлі-продажу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Зазначені правові висновки містяться, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц.
У постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала / використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.10.2020 в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц виклала правовий висновок про те, що «… фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України «Про виконавче провадження»). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункту 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою, третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Отже, закон не виключає визнання недійсним правочину, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника і пов`язаного із зловживанням правом, на підставі загальних засад цивільного законодавства».
Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 зазначив, що договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України).
Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_5 укладено договір позики на суму 84 900 доларів США, які останній зобов`язувався повернути до 12.02.2024, що підтверджується розпискою від 07.02.2024, копія якої знаходиться в матеріалах справи (т.1, а.с.44). Позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_5 кошти йому в повному розмірі та у визначений строк не повернув, а тому звернувся до суду. Вказаного відповідачем не спростовано.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 10.01.2025 у справі №466/10737/24 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 , 84 900 (вісімдесят чотири тисячі дев`ятсот доларів США), що еквівалентно 3 230 445 грн. (три мільйони двісті тридцять тисяч чотириста сорок п`ять гривень) боргу за розпискою про повернення коштів від 07.02.2024, а також 3% річних в сумі 1 753,67 доларів США, що на момент ухвалення рішення суду 10.01.2025, по курсу Національного Банку України становить 74,149 грн. 60 коп. (сімдесят чотири тисячі сто сорок дев`ять гривень шістдесят копійок) та судовий збір в розмірі 12 112 грн.( дванадцять тисяч сто дванадцять гривень).
10.02.25 ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою, в якій просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 10.01.2025 з тих підстав, що на адресу його проживання не надходила копія ухвали про відкриття провадження у справі з повідомленням про дату, час та місце судового розгляду.
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 26.03.2025 заяву ОСОБА_5 задоволено. Скасовано заочне рішення Шевченківського райсуду м. Львова від 10.01.25 у справі №466/10737/24 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики. 
Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 28.11.2025 у справі №466/10737/24 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 84 900 (вісімдесят чотири тисячі дев`ятсот доларів США), що еквівалентно 3 230 445 грн. (три мільйони двісті тридцять тисяч чотириста сорок п`ять гривень) боргу за розпискою про повернення коштів від 07.02.2024, а також 3% річних в сумі 1 753,67 доларів США, що на момент ухвалення рішення суду - 28.11.2025, по курсу Національного Банку України становить 73 999,72 грн. (сімдесят три тисячі дев`ятсот дев`яносто дев`ять гривень 72 копійки) та судовий збір в розмірі 12 112 грн.( дванадцять тисяч сто дванадцять гривень).
Не погоджуючись з рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 28.11.2025, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу до Львівського апеляційного суду.
На час ухвалення судом апеляційної інстанції рішення по даній справі, справа №466/10737/24 знаходиться на розгляді в Львівському апеляційному суді.
Таким чином, матеріалами справи встановлено, що між сторонами укладений договір позики грошових коштів, що підтверджується письмовою розпискою від 07.02.2024. Термін повернення коштів зазначено – 12 лютого 2024 року. (т.1, а.с.44), однак відповідач порушив своє зобов`язання перед позивачем за такою розпискою. Кошти згідно вказаного договору не повернуто, доказів цього не надано ні у суді першої, ані апеляційної інстанції.
Також, Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2024 року у справі №686/28882/23 зазначив, що критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема:
- відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; 
- відчуження майна боржником після пред`явлення до нього вимоги про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); 
- майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); 
- майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); 
- після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Саме ці обставини є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
Як вбачається з матеріалів справи, – 5.09.2024 між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено Договір купівлі-продажу транспортного засобу №4649/2024/4863536, за яким ОСОБА_1 придбала транспортний засіб Chevrolet Bolt EV, д.н.з. НОМЕР_2 , 2018 р. в., що належав ОСОБА_5 (т.1, а.с.297).
Відповідач вчинив оскаржуваний правочин, а саме Договір купівлі-продажу транспортного засобу №4649/2024/4863536 від 05.09.2024, після спливу строку повернення грошових коштів за договором позики, тобто після 12.02.2024, що підтверджується матеріалами справи та не оспорювалося сторонами.
Відповідно встановлені обставини дають підстави вважати, що на момент укладення спірного договору купівлі-продажу автомобіля в ОСОБА_5 існувала непогашена заборгованість перед позивачем, що, у свою чергу, свідчить про наявність однієї з ознак фраудаторності правочину, а саме відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості.
Крім того, отримуючи грошові кошти за договором позики, ОСОБА_5 надав власноручно написану розписку з чітко визначеними зобов`язаннями, у зв`язку з чим не міг не знати та не усвідомлювати їх зміст, а також наслідки невиконання. Відтак, починаючи з наступного дня після порушення взятого на себе зобов`язання, відповідач усвідомлював настання можливих правових наслідків та обґрунтованість вимог кредитора. 
Таким чином, слід вважати, що відповідач знав про наявність у нього заборгованості та, вчиняючи відповідні дії (укладаючи спірний договір), ухилявся від її погашення.
Відповідно до п. 2.1. Договору купівлі-продажу транспортного засобу №4649/2024/4863536 від 05.09.2024, передача Транспортного засобу Продавцем і прийняття його Покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна.
Відповідно до п. 3.1. Договору купівлі-продажу транспортного засобу №4649/2024/4863536 від 05.09.2024, за домовленістю Сторін ціна Транспортного засобу складає 571000 гривень.
Відповідно до п. 5.1. Договору купівлі-продажу транспортного засобу №4649/2024/4863536 від 05.09.2024, Покупець зобов`язаний в порядку та на умовах, визначених цим Договором, сплатити Продавцеві ціну Транспортного засобу зазначену у п.3.1. Договору.
Зі змісту вказаного Договору, вбачається, що такий договір укладено з умовою передачі коштів за придбання майна в майбутньому. У такому не вказано, що такі кошти передано до підписання договору. Докази передачі коштів після укладення договору теж відсутні.
Тому, слід вважати, що відповідачами не доведено оплатного характеру зазначеного Договору, а належні та допустимі докази на підтвердження цього в матеріалах справи відсутні.
При цьому матеріали справи не містять жодних відомостей щодо фактичної передачі грошових коштів, зокрема відсутні розписки, документи банківських установ про переказ коштів чи інші підтвердження оплати придбаного автомобіля за суму коштів та в порядку визначеному цим Договором.
Відтак, відсутність доказів здійснення оплати за оплатним договором, також, свідчить про фраудаторний характер такого правочину.
Крім цього, судом першої інстанції в судовому засіданні 05.06.2025 було допитано свідка ОСОБА_6 , яка повідомила про те, що її колишній чоловік інколи користувався автомобілем, оскільки такий був придбаний знайомою особою, і тільки за її дозволом. Про це, також, свідчать наявні в матеріалах справи фото з камер спостереження (т.1, а.с.26-37). Це підтвердив у судовому засіданні суду апеляційної інстанції і представник відповідачки, вказавши що таке мало місце, однак лише кілька разів.
Оскільки для підтвердження фраудаторності оспорюваного правочину визначальним є не сам лише факт родинних відносин між його сторонами, а й наявність їх пов`язаності, відтак обставина користування ОСОБА_5 транспортним засобом після укладення правочину додатково свідчить про пов`язаність сторін зазначеного Договору та про його фраудаторність. 
Серед інших істотних ознак договору як фраудаторного є те, що після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він міг би виконати свої зобов`язання перед кредитором.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не доведено наявності у нього будь-якого іншого майна, відтак колегія суддів має достатні підстави вважати, що такого майна у відповідача немає.
Долучені до матеріалів справи виписки з особистого поточного банківського рахунку ОСОБА_5 про рух коштів по рахунку (т.1, а.с.104–296) жодним чином не підтверджують наявність у нього коштів, а лише факт надходження таких на рахунок та перерахування з рахунку, що також унеможливлює звернення стягнення на ці кошти для погашення боргу за позикою.
Таким чином, відповідач відчужив своє єдине майно, що унеможливлює примусове стягнення та звернення на його майно як боржника. 
З огляду на встановлені обставини, Договір купівлі-продажу транспортного засобу №?4649/2024/4863536 від 05.09.2024 був укладений під час існування зобов`язань відповідача перед позивачем за борговою розпискою від 07.02.20244; без мети настання реальних правових наслідків та з метою уникнення виконання свого зобов`язання перед позивачем і стягнення відповідного боргу. Відтак колегія суддів вважає, що зазначений договір містить усі ознаки фраудаторного правочину, а отже, підлягає визнанню недійсним.
Зважаючи на вказане, доводи апеляційних скарг ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 слід визнати обґрунтованими та такі слід задовольнити. Рішення ж Шевченківського районного суду м. Львова від 05 червня 2025 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 серпня 2025 року, як додаток до основного слід скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_4 слід задовольнити та визнати недійсним оскаржуваний договір купівлі-продажу транспортного засобу. 
У задоволенні ж заяви  ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити, оскільки згідно ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, витрати відповідачки на правову допомогу вважаються такими, що понесені нею самостійно і не підлягають відшкодуванню позивачем.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційні скарги ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 – задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 червня 2025 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 серпня 2025 року – скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу – задовольнити.
Договір купівлі-продажу транспортного засобу Chevrolet Bolt EV, д.н.з. НОМЕР_1 , 2018 р.в., №4649/2024/4863536 від 05.09.2024 укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 – визнати недійсним.
У задоволенні заяви  ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу – відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2026 року.

Головуючий:   Я.А. Левик

Судді:   Н.П. Крайник 

М.М. Шандра