Справа № 127/34729/24
Провадження № 22-ц/801/348/2026
Категорія: 82
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року	Справа № 127/34729/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),
суддів: Голоти Л.О., Ковальчука О.В.,
за участю секретаря судового засідання Козюми Д.О.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист прав споживачів, за апеляційною скаргою представника Акціонерного Товариства «Державний ощадний банк України» адвоката Бершадської Ірини Миколаївни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 листопада 2025 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Жмудя О.О., дата складення повного тексту рішення 24 листопада 2025 року,

встановив:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Левченка Артема Олександровича звернулася до суду з позовною заявою до Акціонерного Товариства «Державний ощадний банк України» про захист прав споживачів.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є держателем платіжних карток Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» НОМЕР_15 (гривні, кредитна) та НОМЕР_14 (гривні, пенсійна). 
У період часу з 21 год 44 хв. до 21 год 45 хв. 15 квітня 2024 року невідомі особи своїми шахрайськими діями заволоділи доступом до додатку «Ощад24» та заволоділи грошовими коштами, які були відкриті на карткових рахунках, відкритих у банку на ім`я ОСОБА_1 , шляхом збільшення кредитного ліміту з подальшим перерахування грошових коштів у розмірі 57670 грн (з карти № НОМЕР_1 - 11 800 грн, з карти № НОМЕР_2 -27 000 грн (комісія 275 грн), 18 600 грн (комісія 191 грн), 270 грн (комісія 7,7 грн) на картковий рахунок третьої особи.
За фактом заволодіння грошовими коштами 16.04.2024 року ОСОБА_1 звернулася до АТ «Ощадбанк» із вимогою про проведення службового розслідування та відновлення залишку коштів у розмірі 58 163,70 грн, які були на карткових рахунках № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 відкритих в «Ощадбанк» на ім`я ОСОБА_1 
11 червня 2024 року позивач отримала лист АТ «Ощадбанк» від 30.05.2024 року вих №22/4-02/4355/2024/С про відмову у відновленні залишку коштів на карткових рахунках, що були списані 15 квітня 2024 року, з посиланням на те, що переказ коштів можливо здійснити лише за допомогою використання її фінансового телефону та іншої особистої інформації. Рекомендовано звернутися до правоохоронних органів.
Зазначені вище обставини стали підставою для звернення представника ОСОБА_1 адвоката Левченка Артема Олександровича до суду з позовною заявою до Акціонерного Товариства «Державний ощадний банк України» просить стягнути з відповідача на користь позивачки грошові кошти в розмірі 58 163,70 грн, з них: 57 670,00 грн - кошти списані з карти, 473,70 грн - комісія банка за списання коштів, 20 грн - розблокування карти, а також усі понесені витрати.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 листопада 2025 року позов задоволено, стягнуто з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 58163,70 грн, з них: 57670,00 грн - кошти списані з карти, 473,70 грн - комісія банка за списання коштів, 20,00 грн - розблокування карти та стягнуто з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь держави судовий збір в розмірі - 1 211,20 грн.
Зазначене рішення мотивоване тим, що права позивача порушені, оскільки списання грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції. Позивач, як користувач карток своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. 
Крім того, суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення виходив із того, що оскільки правовідносини між банком і користувачем платіжних послуг несуть споживчий характер, суд повинен виходити з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
Не погоджуючись з таким рішенням суду представник Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» адвокат Бершадська І.М. подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. 
Апеляційна скарга, мотивована тим, що на переконання скаржника суд попередньої інстанції не звернув уваги на те, що за даними банку, спірні перекази та операції від 15.04.2024 були здійснені через мобільний додаток «Ощад24/7» з верифікацією (біометрією) та кодами, які відомі лише власнику картки ОСОБА_1 , таким чином на думку скаржника відповідальність за дії лежить на позивачці.
Скаржник посилається на те, що судом попередньої інстанції не враховано умови Договору комплексного банківського обслуговування (ДКБО), що регулюють договірні правовідносини, відповідно до яких, саме на позивача покладено обов`язок збереження конфіденційної чи платіжної інформації.
Також скаржник вказує на відсутність доказів вини або неправомірних дій банку, на прецедентну практику Верховного Суду та на норми Закону про платіжні послуги, які покладають ризик на користувача до моменту повідомлення банку. 
Крім того, на думку апелянта належним відповідачем у частині повернення коштів є одержувач транзакцій, а не банк. 
Окремо, відповідач просить відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу на суму 12 000 грн та переглянути розподіл судових витрат.
12 січня 2026 року до Вінницького апеляційного суду від представника ОСОБА_1 адвоката Левченка А.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого, останній просить залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу банку - без задоволення.
У обґрунтування поданого відзиву представник позивача посилається на те, що 15.04.2024 з рахунків без її волі шахрайським шляхом було списано 58 143,70 грн на рахунок третьої особи. Разом із тим, банк не надав належних доказів вини позивачки у розголошенні конфіденційної чи платіжної інформації, а сам факт технічної успішної авторизації у системі з дотриманням процедур автентифікації, не спростовує висновків суду першої інстанції та не доводить її вини.
Оскільки банк не довів порушення правил безпеки клієнтом, а відсутність вироку у кримінальному провадженні не є підставою для відмови у цивільному позові, представник позивачки вважає рішення суду першої інстанції законним і просить суд стягнути з відповідача 10 000,00 грн витрат на правничу допомогу.
06 лютого 2026 року від представника Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» адвоката Бершадської І.М. надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яке було задоволене ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 лютого 2026 року.
Разом із тим, у судовому засіданні 24 лютого 2026 року з технічних причин представник АТ «Державний ощадний банк України» адвокат Бершадська І.М. не змогла приєднатись до системи відеоконференцзв`язку. 
У резолютивній частині ухвали від 06 лютого 2026 року апеляційний суд попередив представника Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» адвоката Бершадську Ірину Миколаївну, що відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо, несе учасник справи, який подав відповідну заяву.
Ураховуючи наведене колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними у матеріалах справи документами.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Апеляційним судом встановлено, що 09.08.2010 ОСОБА_1 підписала заяву-анкету №1440 на відкриття рахунку фізичній особі та видачу платіжної картки у Вінницькому регіональному управлінні ВАТ «Ощадбанк». 
Крім того, 09.07.2010 між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 , укладено Договір про відкриття фізичній особі карткового рахунку та здійснення його розрахунково-касового обслуговування за дебетовою схемою.
Порядок обслуговування клієнтів АТ «Ощадбанк» регулюється Договором комплексного обслуговування фізичних осіб від 05 серпня 2015 року зі змінами (т. 1 а.с. 84 - 91).
Позивач приєдналася до публічного договору з АТ «Ощадбанк» - ДКБО, став власником поточного рахунку та є держателем платіжних карток АТ «ОЩАДБАНК» № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1.
Відповідно до п.п. 1.1., 1.2, 2.1 Договору №8784 від 09.07.2010 Банк відкриває Клієнту картковий рахунок № НОМЕР_3 в гривнях для обліку коштів до запитання і операцій за платіжною карткою на умовах цього договору та відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України і правил МПС (міжнародної платіжної системи). Для користування картрахунком Банк оформляє і видає Клієнту платіжну картку на умовах цього договору. 
Банк відповідно до вимог нормативно-правових актів НБУ видає Клієнту БПК типу Master Card Electronic платіжної системи Master Card та персональний ідентифікаційний код (далі - Пін-код). 
Поточний рахунок № НОМЕР_3 у національній валюті України було змінено на рахунок № НОМЕР_4 , у зв`язку з переходом банківської системи України на новий формат рахунків IBAN на виконання вимог Постанови Правління НБУ від 28.12.2018 №162 «Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні.
Номер мобільного телефону, повідомлений Банку Клієнтом, який використовується Банком для ідентифікації Клієнта, надання сервісів через Контакт центр Банку та вважається фінансовим номером Клієнта є номер НОМЕР_5 .
Відповідно до пп. 164 п. 2.1 ДКБО система дистанційного банківського обслуговування (Система ДБО) - засоби дистанційної комунікації, впроваджені в Банку, у тому числі такі як «Ощад 24/7», що використовуються у процесі укладання правочинів щодо надання платіжних послуг (у тому числі для надсилання та отримання всіх необхідних для цього документів та відомостей) та/або ініціювання платіжних операцій без фізичної присутності надавача платіжних послуг та користувача.
Відповідно до обов`язків, покладених на клієнта банку Договором, Клієнт зобов`язаний забезпечити/гарантувати неможливість отримання третіми особами інформації про Логін, Пароль, Картковий пароль, а також ПІН, CVV2/CVC2, строк дії, номер картки тощо. Ризик і відповідальність за несанкціоноване використання Логіна, Пароля, Карткового пароля несе виключно Клієнт (підпункт 9.15 розділу IX «Відповідальність клієнта та банку»).
Клієнт несе ризик та негативні наслідки передачі ним третій особі мобільного телефона (відповідної SIM-карти), номер якого визначений в Заяві про приєднання до ДКБО або повідомлений Банку в іншому встановленому Договором порядку як Номер мобільного телефону Клієнта, їх втрати, незаконного заволодіння ними, а також ризик технічного перехоплення інформації, направленої на Номер мобільного телефону Клієнта (підпункт 9.16 розділу IX).
Клієнт усвідомлює та приймає на себе усі ризики щодо можливості авторизації сторонньою особою у Мобільних додатках Google Рау або в інших подібних додатках за допомогою технології Біометрії, в тому числі якщо у Мобільному пристрої збережені Відбитки пальця(-ів) сторонньої особи (підпункт 9.17 розділу IX).
Будь-яку особу, що використала Біометрію як засіб ідентифікації клієнта для доступу до Системи ДБО Банк безумовно вважає Клієнтом і не несе відповідальності за дії такої особи, навіть якщо такі дії будуть оскаржуватися (підпункт 9.18 розділу IX).
Підпунктом 17.3.8 розділу XVII «Умови надання послуг з використання технічних засобів зв`язку» ДКБО передбачено, що банк не несе відповідальність за наслідки операцій в Системі ДБО, здійснених з використанням Облікового запису Клієнта. Відповідальність за такі операції несе особисто Клієнт, а не Банк (а. с. 36 т. 2 зворот).
Клієнт зобов`язаний забезпечити належний рівень захисту свого Облікового запису в Системі ДБО (підпункт 17.4.1 розділу XVII); погоджується з тим, що розуміє всі ризики, пов`язані з розголошенням Логіну Клієнта, Паролю для входу в Систему ДБО, Номеру мобільного телефону Клієнта та/або Одноразових цифрових паролів, а також будь-якої інформації про свої Рахунки, що є банківською таємницею, при здійсненні доступу до Системи ДБО не з власного комп`ютера або мобільного телефону, та несе всю відповідальність за такі випадки (підпункт 17.4.3 розділу XVII).
Відповідно до підпункту 17.5.2 розділу XVII ДКБО банк зобов`язується приймати до виконання та виконувати Електронні розрахункові документи Клієнта, підтверджені Одноразовим цифровим паролем/Біометрією, в т.ч. по технології біометричної ідентифікації клієнта Touch ID (та подібні)/Расе ID (та подібні), оформлені та надані Клієнтом відповідно до Договору та/або Законодавства.
Відповідно до виписки по картковому рахунку ОСОБА_2 від 20/04/2024 в АТ «Державний ощадний банк України», 15.04.2024 о 21 год. 44 хв. відбулася транзакція по карті позивачки № НОМЕР_2 з перерахування грошових коштів у розмірі 27000,00 грн, деталі транзакції «переказ коштів з рахунку через UKR KYIV MOBILE BANKING 521104 30010001», комісія 275,00 грн, 18600,00 грн, (комісія 191 грн), деталі транзакції «переказ коштів з рахунку через UKR KYIV MOBILE BANKING 521105 30010001», 270,00 грн (комісія 7,7 грн), деталі транзакції «переказ коштів з рахунку через UKR KYIV MOBILE BANKING 521106 30010001».
Також 15.04.2024 о 21 год. 45 хв. відбулася транзакція по карті позивача № НОМЕР_1 з перерахування грошових коштів у розмірі 11800,00 грн, деталі транзакції «переказ коштів з рахунку через UKR KYIV MOBILE BANKING 536147 30010001». 
Зі змісту талону-повідомлення єдиного обліку №75 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 16.04.2024 вбачається, що до УПК у Вінницькій області надійшла заява від гр. ОСОБА_1 про те, що 15.04.2024 приблизно о 21 год. 20 хв. перебуваючи за місцем приживання на її телефон зателефонувала невідома особа з номеру тел. НОМЕР_6 та повідомила, що був здійснений вхід в Ощад24, після дзвінка ОСОБА_1 заблокувала свої картки. 16.04.024 приблизно о 07 год 30 хв. ОСОБА_1 побачила в своєму телефоні смс з повідомленням про підвищення кредитного ліміту, та зайшовши в додаток ощад24, помітила перекази які вона особисто не здійснювала з належних їй банківський карток НОМЕР_15, 15.04.2024 о 21:45 на суму 11800 грн, та з НОМЕР_14, 15.04.2024 о 21:44 на суму 27000 грн (комісія 275 грн), о 21:44 на суму 18600,00 грн (комісія 191 грн), о 21:45 на суму 270 грн (комісія 7,7 грн) на невідому картку № НОМЕР_7 . Таким чином ОСОБА_1 завдано матеріальної шкоди на загальну суму 58143,70 грн.
За фактом заволодіння грошовими коштами ОСОБА_2 , звернулась до Управління протидії кіберзлочинам у зв`язку з чим до ЄРДР внесено відомості за №12024020020000687.
10.05.2024 ОСОБА_2 звернулась до АТ «Державний ощадний банк України» з заявою про відшкодування суми банківських операції - 58163,70 грн (з них: 57670,00 грн - кошти списані з карт, 473,70 грн - комісія банка за списання коштів, 20 грн - розблокування картки).
30.05.2024 АТ «Державний ощадний банк України» надіслало лист ОСОБА_1 №22/4-02/4355/2024/С, в якому зазначено, що у банка відсутні підстави щодо задоволення заяви про відшкодування суми банківських операцій. Крім того, за результатами проведеного аналізу в Банку відсутні підстави вважати про причетність працівників банку до здійснення вищенаведеної операції.
Відповідно до листа АТ «Райффайзен Банк» від 14.02.2025, банківська картка № НОМЕР_8 належить ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_9 . З виписки про рух коштів по рахунку № НОМЕР_10 (банківська картка № НОМЕР_8 ) за період 15.04.2024 вбачається, що здійснено переказ від ОСОБА_1 на загальну суму 57670,00 грн.
З листа ПрАТ «Київстар» від 19.03.2025 вбачається, що згідно з даними, наданими відповідальним структурним підрозділом Компанії, телефонний номер НОМЕР_11 у 2019 році був деактивований та станом на 15.04.2024 та 16.04.2024 номер ще не був активований і в мережі ПрАТ «Київстар» не обслуговувався. Відповідно, здійснення вихідних та отримання вхідних телефонних дзвінків та СМС-повідомлень номер телефону НОМЕР_12 протягом 15.04.2024 та 16.04.2024 комунікаційним обладнанням ПрАТ «Київстар» не зафіксовано.
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п. 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п. 3).
Згідно зі ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його ж рахунка, банк повинен негайно, після виявлення порушення, зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до пункту 136 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 164 від 29 липня 2022 року (далі - Положення), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, користувач зобов`язаний зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень.
Пунктом 137 розділу VII Положення визначено, що платіжний інструмент має відповідати вимогам емітента щодо захисту інформації, установленим з урахуванням вимог нормативно-правових актів Національного банку. Платіжний інструмент, що використовується для здійснення платіжних та/або інших операцій у платіжній системі, має також відповідати вимогам відповідної платіжної системи щодо захисту інформації.
Згідно зі пункту 138 розділу VII Положення емітент (надавач платіжних послуг) зобов`язаний забезпечити, щоб індивідуальна облікова інформація користувача була недоступна іншим сторонам, крім користувача.
Відповідно до пункту 140 розділу VII Положення користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.
До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом.
Пунктом 143 розділу VII Положення передбачено, що надавач платіжних послуг у разі виконання помилкової платіжної операції з рахунку неналежного платника, якщо власник рахунку/держатель невідкладно повідомив про платіжні операції з використанням платіжного інструменту, які ним не виконувалися, зобов`язаний негайно після виявлення помилки або після отримання повідомлення (залежно від того, що відбулося раніше) переказати за рахунок власних коштів суму платіжної операції на рахунок неналежного платника. Надавач платіжних послуг зобов`язаний також відшкодувати неналежному платнику суму утриманої/сплаченої неналежним платником комісійної винагороди за виконану помилкову платіжну операцію (за наявності такої комісійної винагороди).
Відповідно до пункту 144 розділу VII Положення, надавач платіжних послуг повинен сприяти власнику рахунку/держателю в поверненні коштів за неналежною платіжною операцією з використанням платіжного інструменту шляхом негайного надання доступної йому інформації про таку операцію (без стягнення плати), уключаючи інформацію, отриману на його запит від надавача платіжних послуг, що обслуговує неналежного отримувача.
Пунктом 146 розділу VII Положення визначено, що власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.
Судом прешої інстанції встановлено обставини, які підтверджені доказами та не заперечувались сторонами. Із виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 в АТ «Державний ощадний банк України», листа АТ «Райффайзен Банк» від 14.02.2025, 21 год 44 хв. до 21 год 45 хв. 15 квітня 2024 року невідомі особи своїми шахрайськими діями заволоділи доступом до додатку «Ощад24» та заволоділи грошовими коштами, які були відкриті на карткових рахунках, відкритих у банку на ім`я ОСОБА_1 , перерахувавши з рахунку позивача на картку іншого банку (АТ «Райффайзен Банк», картка отримувача № НОМЕР_8 , власник ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_9 ) грошові кошти в розмірі 57670,00 грн (комісія за проведення операцій 473,70 грн). Позивач ОСОБА_1 як користувач карткок своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Списання грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 відбулося не за її розпорядженням, і вона не повинна нести відповідальності за такі операції.
Зі змісту листа АТ «Райффайзен Банк» від 14.02.2025 убачається, що банківська картка № НОМЕР_8 належить ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_9 . З виписки про рух коштів по рахунку № НОМЕР_10 (банківська картка № НОМЕР_8 ) за період 15.04.2024 вбачається, що здійснено переказ від ОСОБА_1 на загальну суму 57670,00 грн.
Поряд з цим, відповідно до листа ПрАТ «Київстар» від 19.03.2025, згідно з даними, наданими відповідальним структурним підрозділом Компанії, телефонний номер НОМЕР_11 у 2019 році був деактивований та станом на 15.04.2024 та 16.04.2024 номер ще не був активований і в мережі ПрАТ «Київстар» не обслуговувався. Відповідно, здійснення вихідних та отримання вхідних телефонних дзвінків та СМС-повідомлень номер телефону НОМЕР_12 протягом 15.04.2024 та 16.04.2024 комунікаційним обладнанням ПрАТ «Київстар» не зафіксовано.
Колегія суддів зазначає, що відповідач як володілець системи ДБО «Ощад 24/7» повинен доводити, що саме позивач 15 квітня 2024 ввела визначений пароль для входу в систему ДБО та/або одноразовий цифровий пароль, передбачений положеннями ДКБО та/або довести те, що позивач передав сторонній особі (особам) відомості, платіжну картку тощо, за допомогою яких міг би проводитись переказ коштів на загальну суму 57 670,00 грн.
У даній категорії справ про захист прав споживачів на відповідача покладається обов`язок надати суду докази розголошення користувачем банківських послуг своїх даних для проведення платіжної операції. До таких доказів можуть відноситись записи розмови працівника служби АТ «Ощадбанк» з позивачем, відомості про вміст текстових повідомлень, відправлених абонентом з найменуванням «Oschadbank».
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилається на те, що 15 квітня 2024 року о 21:22:25 год. позивачем здійснено реєстрацію в системі дистанційного банківського обслуговування «Ощад24/7» та того ж дня о 21:24:20 год. в мобільному додатку клієнтом успішно пройдена верифікація/ідентифікація по картці № НОМЕР_13 та в подальшому вчинено спірні операції з проходженням електронної ідентифікації самого платіжного засобу та його держателя.
Разом із тим, на думку скаржника, саме на позивачку відповідно до ДКБО покладено відповідальність за збереження даних про логін, пароль, картковий пароль, а також ПІН, CVV2/CVC2, строк дії, номер картки.
Апеляційний суд відхиляє зазначені доводи скаржника, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції та не доводять вини позивачки.
Суд першої дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що сам по собі факт коректного вводу даних або технічної авторизації операції не є доказом волевиявлення користувача. Зазначене повністю кореспондується із правовими висновками Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 03.07.2019 у справі № 537/3312/16-ц, від 16.08.2023 у справі № 176/1445/22, а також у подальшій сталий судовій практиці. 
Разом із тим, апелянтом не доведено, що позивачка своїми діями або бездіяльністю сприяла втраті чи незаконному використанню платіжної інформації, а тому підстави для покладення на неї відповідальності відсутні
Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 691/699/16-ц вказану правову позицію підтримав.
У іншій постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22, яка теж була врахована судом першої інстанції, зроблено висновок, що при відмові у задоволенні позову апеляційний суд вважав, що спірні операції позивачем вчинено за допомогою картки, яка була додана до сервісу Google Pay, який дозволяє безконтактне зняття готівки за допомогою засобів ідентифікації (паролі, QR-код, у тому числі сформований за допомогою системи інтернет-банкінгу, CVV/CVC-кодів, тощо), без розголошення яких інша особа, навіть перевипустивши сім-картку або маючи фінансовий телефон клієнта, не змогла б ні зайти до Приват24, ні змінити фінансовий номер клієнта, ні зняти чи переказати кошти з його рахунку. Апеляційний суд вказав, що невід`ємною частиною договору банківського обслуговування є Умови і правила надання банківських послуг, розміщені на офіційному сайті https://privatbank.ua/terms/ y мережі Інтернет, і саме клієнт несе повну відповідальність за операції, що супроводжуються правильним введенням ПІНа або нанесених на картці даних (пункт 2.1.4.12.3. Умов), а також за несанкціоноване отримання грошових коштів з рахунку третіми особами, в разі, якщо його дії або бездіяльність призвели до розголошення ПІНа або іншої інформації, яка дає можливість ініціювати платіжну операцію; апеляційний суд не врахував, що: саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними; суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що матеріали справи не містять Умов і правил надання банківських послуг, підписаних позивачем, тому їх не можна розцінювати як частину договору банківського обслуговування; суд першої інстанції встановив, що відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача, не довів, що позивач, як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до її карткового рахунку чи надала інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції; позивач як користувач карток своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Списання грошових коштів з карткових рахунків позивача відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції. Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, позивач повідомила про цей факт банк та звернулася до правоохоронних органів.
Схожі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 29 березня 2024 року у справі № 456/4026/21, за якими саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
У даній категорії спорів з банком підлягають доказуванню обставини на підтвердження того, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності таких обставин необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Апеляційний суд додатково враховує правові висновки Верховного Суду в постанові від 19 березня 2025 року в справі № 755/12569/22, у якій зазначено, що лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для настання несприятливих наслідків для споживача; апеляційний суд не звернув уваги, що за обставин цієї справи є недоведеним, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції щодо перерахування грошових коштів з її карткового рахунку, оскільки переказ коштів, розміщених на картковому рахунку у відповідача було здійснено без використання платіжної карти, спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя; як тільки відповідач дізналась про те, що внаслідок втрати нею мобільних телефонів було здійснено несанкціоноване списання коштів з її рахунку, в тому числі у спосіб збільшення кредитного ліміту на карту, вона невідкладно повідомила банк та звернулась до органів поліції.
Крім того, у справі № 489/4939/23 Верховний Суд у постанові від 09 липня 2025 року зазначив таке: «Відмовляючи у задоволенні позову, суди вважали, що позивач сприяв несанкціонованому списанню коштів із його банківського рахунку, бо повідомив невідомій особі чотири останні цифри його платіжної картки; вини банку у цих переказах немає, тому немає підстав для стягнення коштів на користь позивача.
Колегія суддів вважає, що за обставин цієї справи, які встановили суди попередніх інстанцій, не можна погодитися з відмовою у задоволенні позову. Суди не встановили, що перекази коштів із банківського рахунку позивача відбулися за його розпорядженням, що позивач розголосив або сприяв розголошенню CVV-коду, строку дії платіжної картки у поєднанні з її номером, ПІН-коду до неї або одноразового СМС-коду. Так само не встановили, що у день списання коштів із банківського рахунку позивача реєстрація у мобільному додатку з допомогою одноразового паролю, який надіслав банк, відбулася саме на мобільному терміналі чи іншому пристрої позивача.
Виявивши безпідставні перекази, позивач одразу повідомив про це банк, а після того ініціював кримінальне провадження. Суди попередніх інстанцій не врахували, що саме банк мав безспірно довести, що позивач його діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції.
Верховний Суд зауважує, що повідомлення позивачем чотирьох останніх цифр банківської картки у телефонній розмові незнайомцю, який про це попросив, не можна кваліфікувати як сприяння у вчиненні шахрайства. Надання такої інформації внаслідок обману, після чого відбулося заволодіння коштами позивача, не є формою сприяння останнім у вчиненні шахрайських дій, спрямованих на несанкціоноване зняття коштів із банківського рахунку. Так само не підтверджує таке сприяння повідомлення банком коду для зміни персональних даних. Тому помилковим є висновок про сприяння позивачем поширенню інформації, яка надала змогу ініціювати платіжні операції, а також утраті коштів із його банківського рахунку.
Суди не звернули увагу на те, що у разі недоведеності обставин, які безспірно підтверджують, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, вини цього користувача у перерахуванні коштів немає. Тому необґрунтованою є відмова йому у задоволенні позову про стягнення з банку втрачених коштів».
Оцінюючи дії сторін у даній ситуації, суд першої інстанції звернув увагу, що відповідач в особі структурного підрозділу, працівників місцевого відділення з невідомих причин не надавав позивачу заяви про спірну транзакцію встановленого зразку, структурним підрозділом було надано узагальнену відповідь з посиланням на правильність проведення платіжної операції та положення ДКБО. Натомість позивач, виявивши безпідставне списання грошових коштів з його платіжної картки, протягом тривалого часу вживав доступних для нього заходів для проведення всебічного розслідування.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції вірно виснував, що відповідач як сторона, на яку покладено тягар доказування, не довів допустимими та належними доказами, що позивач своїми діями сприяла незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі встановити перереєстрацію застосунку, проведення платіжних операцій. Відповідач не довів того, що ОСОБА_1 втрачала або сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Також судом першої інстанції правомірно враховано, що відсутність вироку в кримінальному провадженні за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами з використанням карткового рахунку, відкритого на позивача, не є підставою для відмови в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги, що саме позивач, який є потерпілим у кримінальному провадженні, в разі встановлення винних осіб не позбавлений можливості звернутись до них з відповідним позовом для захисту своїх прав, які він вважає порушеними, а також що якщо позивач як ініціатор переказу вважає, що в результаті переказу кошти отримано неналежним отримувачем, він має право звернутися до нього з відповідними вимогами про повернення коштів, не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та вимогах закону, а саме п. 146 розділу VII Положення, яким визначено, що власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, та відхиляються апеляційним судом.
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
Оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору. Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Щодо заявленої позивачем у відзиві на апеляційну скаргу вимоги про стягнення з АТ «Ощадбанк» витрат на правничу допомогу в розмірі - 10 000,00 грн, апеляційний суд зазначає таке.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
У частині другій статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення ( п. 6, 9 частини 1 статті 1 Закону).
Відповідно до статті 30 Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Отже, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується зі статтею 30, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Як встановлено матеріалами справи, представництво інтересів ОСОБА_1 - у суді апеляційної інстанцій здійснював адвокат Левченко А.О. на підставі договору про надання правничої допомоги від 09 січня 2026 року, за умовами якого сторони домовились, що розмір плати за надання правової допомоги, складає 10 000,00 грн.
Також, до відзиву на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Левченка А.О. додано: копію ордеру №1263157 від 09 січня 2026 року, копію договору про надання правничої допомоги від 09 січня 2026 року, платіжну інструкцію №@2PL517526 від 11.01.2026 про сплату ОСОБА_1 адвокату Левченку А.О. 5 000,00 грн за надання правничої допомоги згідно договору від 09.01.2026.
Крім того, 09 лютого 2026 року до апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_1 адвоката Левченка А.О. відповідно до якої, останній просить суд долучити до матеріалів справи платіжну інструкцію №2.520961675.1 від 07.02.2026 про сплату ОСОБА_1 адвокату Левченку А.О. 5 000,00 грн за надання правничої допомоги згідно договору від 09.01.2026.
19 лютого 2026 року до апеляційного суду від представника апелянта надійшли заперечення щодо відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, відповідно до яких, АТ «Державний ощадний банк України» заперечує проти компенсації витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, оскільки вважає, що такий розмір витрат є завищеним, не відповідає критеріям розумності, дійсності, необхідності та не є співмірним складності справи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зробила висновок про те, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару інша сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Оскільки у цій справі сума гонорару адвоката встановлена сторонами договору у фіксованому розмірі, який не залежить від обсягу послуг та витраченого представником позивача часу, а отже, розмір витрат є визначеним.
Разом з тим, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та значенню справи.
При цьому незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Верховним Судом сформовано усталену практику з питань стягнення витрат на правничу допомогу: при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).
Частиною 5 ст. 137 ЦПК України передбачено, що суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Разом із тим, як убачається із заперечень поданих апелянтом, останнім не надано належного обґрунтування своїх заперечень та не вказано конкретних обставин, не відповідності заявлених вимог про відшкодування витрат на правову допомогу та не надано належних доказів.
Посилання апелянта на відсутність зазначення прізвища ОСОБА_1 у платіжній інструкції №@2PL517526 від 11.01.2026 не є спроможними, оскільки вони не спростовують факту здійснення оплати позивачем за договором про надання правничої допомоги про що вказано у графі «Призначення платежу».
Інших доводів, що свідчили би про необґрунтованість чи неспівмірність заявлених до стягнення витрати на правничу допомогу заперечення апелянта не містять.
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Відтак, колегія суддів вважає, що вимоги заявника про відшкодування витрат на правничу допомогу є законними і обґрунтованими, доведеними належним доказами.
Ураховуючи викладене, з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1  підлягають стягненню витрати на правничу допомогу, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 10 000,00 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» адвоката Бершадської Ірини Миколаївни залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 листопада 2025 року залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий        О.Ю. Береговий

Судді:         Л.О. Голота

О.В. Ковальчук