Справа № 473/824/26

РІШЕННЯ
іменем України

"11" березня 2026 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Булкат М.С., 
за участю секретаря судового засідання Багрін І.А., 
розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Вознесенської міської ради про встановлення факту належності правовстановлюючих документів та визначення ідеальних часток на земельній ділянці
ВСТАНОВИВ
26 лютого 2026 року позивачі звернулися до суду з позовною заявою, поданою в їх інтересах адвокатом Врадій Л.М., про встановлення факту належності правовстановлюючих документів та визначення ідеальних часток на земельній ділянці. 
В обґрунтування даного позову зазначено, що після смерті ОСОБА_4 виникла необхідність оформлення спадкових прав на земельну ділянку, однак нотаріус відмовив у їх оформленні. Підставою для відмови стало те, що у Державному акті на право власності на землю прізвище співвласників зазначено з помилкою – « ОСОБА_5 (-а)» замість правильного « ОСОБА_6 (-а)», що не відповідає даним у свідоцтвах про смерть та інших документах.
Крім того, у Державному акті земельна ділянка визначена як спільна власність без зазначення часток кожного зі співвласників, що унеможливлює визначення складу спадкового майна та розміру частки, яка увійшла до спадщини після смерті спадкодавця.
У зв`язку з цим позивачі змушені звернутися до суду з метою встановлення факту належності правовстановлюючого документа та визначення часток кожного зі співвласників у праві власності на земельну ділянку для подальшого оформлення спадкових прав. 
В судове засідання представниця позивачів ОСОБА_7 не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити.
Представник відповідача Вознесенської міської ради в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти задоволення позовних вимог.
Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі сторін, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору.
Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Згідно ППВСУ від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланнями на визнання позову сторонами без з`ясування і дослідження інших обставин справи.
Враховуючи те, що відповідач визнав позов у повному обсязі, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що за договором міни від 17 червня 1996 року, посвідчений Першою Вознесенського державною нотаріальною конторою за реєстраційним № 2-950 був придбаний будинок та на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-МК №043306 від 01 серпня 1996 року земельна ділянка площею 0,1150 га, розташована в АДРЕСА_1 (під будинком), була передана у спільну власність кільком співвласникам. Разом з тим у вказаному правовстановлюючому документі прізвище співвласників зазначено як « ОСОБА_5 (-а)», тоді як у паспортах, свідоцтвах про смерть та інших офіційних документах воно зазначене як « ОСОБА_6 (-а)». Вказана розбіжність у написанні прізвища виникла внаслідок технічної помилки та фактично перешкоджає оформленню спадкових прав у нотаріальному порядку.
Також встановлено, що після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, до складу якої входить належна йому частина вказаної земельної ділянки, а також частка, яку він прийняв у спадщину після смерті своєї матері, але не оформив документально. Однак у Державному акті не визначено розмір часток кожного зі співвласників, що унеможливлює встановлення обсягу спадкового майна та належної спадкоємцям частки.
Щодо встановлення факту належності правовстановлюючого документа суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючого документа особі, якщо анкетні дані, зазначені у документі, не збігаються з даними цієї особи у паспорті чи інших офіційних документах. Такий факт підлягає встановленню судом за умови, що він має юридичне значення для заявника, іншим способом встановлений бути не може та його встановлення не пов`язане з вирішенням спору про право.
Судом встановлено, що у Державному акті на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-МК №043306 від 01 серпня 1996 року прізвище співвласників зазначено як « ОСОБА_5 (-а)», тоді як у паспортах, свідоцтвах про народження та свідоцтвах про смерть зазначено « ОСОБА_6 (-а)». З наданих суду копій паспорта ОСОБА_1 , виданого 17 липня 1996 року, свідоцтв про народження ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , їх паспортів, а також свідоцтв про смерть ОСОБА_4 та ОСОБА_8 вбачається, що правильним та незмінним написанням прізвища є « ОСОБА_6 (-а)».
Крім того, з архівного витягу з рішення виконкому Вознесенської міської ради від 23.07.1996 №118, на підставі якого було видано зазначений Державний акт, вбачається, що земельна ділянка площею 1150 кв.м була передана у приватну власність саме ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , при цьому прізвище у рішенні зазначено правильно. Отже, помилка виникла саме під час оформлення Державного акту та має технічний характер.
Суд враховує, що внесення змін до Державного акту адміністративним шляхом є неможливим, що підтверджується відмовою нотаріуса в оформленні спадкових прав. Відтак заявники позбавлені іншої можливості усунути розбіжності у правовстановлюючому документі, окрім як шляхом звернення до суду.
Правова позиція щодо можливості встановлення факту належності правовстановлюючого документа у разі допущення технічних помилок у написанні прізвища неодноразово висловлювалась у практиці Верховного Суду, який зазначає, що розбіжності в написанні прізвища, які мають очевидний технічний характер та підтверджуються іншими належними доказами, можуть бути усунуті шляхом встановлення відповідного юридичного факту в порядку окремого провадження.
Оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що розбіжність у написанні прізвища « ОСОБА_5 (-а)» замість « ОСОБА_6 (-а)» є технічною помилкою, а Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-МК №043306 від 01 серпня 1996 року фактично належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 .
Щодо визначення часток у праві власності на спірну земельну ділянку суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» частка учасника спільної сумісної власності визначається, зокрема, у разі відкриття після нього спадщини. Згідно зі статтею 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. При цьому положення статті 71 Закону України «Про нотаріат» передбачають можливість визначення частки померлого без звернення до суду лише у випадку, коли йдеться про спільну сумісну власність подружжя.
Судом установлено, що спірна земельна ділянка була набута у порядку приватизації не виключно подружжям, а всіма співвласниками житлового будинку одночасно. Відтак вона не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 , а є об`єктом спільної власності кількох осіб. У зв`язку зі смертю двох співвласників та відсутністю визначених часток у Державному акті, укладення між співвласниками угоди про визначення часток є неможливим, а тому визначення частки померлих співвласників підлягає здійсненню у судовому порядку.
Як роз`яснено у листі ВССУ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці мають право звернутися до суду з позовом про визначення частки майна, що належала померлому на праві спільної сумісної власності. Визначення частки має самостійне правове значення, оскільки внаслідок її встановлення припиняється режим спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності.
З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка площею 0,1150 га була передана у приватну власність співвласникам житлового будинку на підставі рішення виконкому Вознесенської міської ради від 23.07.1996 №118, а Державний акт серії ІІІ-МК №043306 виданий 01.08.1996 року. На момент приватизації співвласниками житлового будинку були ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 .
Судом також встановлено, що до обміну будинку зазначені особи були співвласниками квартири, приватизованої у спільну сумісну власність у рівних частках. Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995, за відсутності доказів того, що участь когось із співвласників у набутті майна була більшою або меншою, частки у спільній сумісній власності визначаються рівними. Доказів нерівності участі співвласників у набутті майна суду не надано.
Згідно зі статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Якщо інше не встановлено договором або законом, така власність є частковою. Положення статті 42 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час приватизації) та пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 передбачають, що у разі невизначення часток у праві власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, вони визначаються пропорційно часткам у праві власності на сам будинок.
Оскільки кожному зі співвласників житлового будинку належало по 1/5 частці, а земельна ділянка була передана для його обслуговування всім співвласникам одночасно, суд доходить висновку, що частки співвласників у праві власності на земельну ділянку є рівними та становлять по 1/5 частці кожному. Відповідно, частка померлого ОСОБА_4 та частка померлої ОСОБА_8 підлягають визначенню у розмірі по 1/5 кожному та включаються до складу спадщини.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 263-265, 273 ЦПК України, суд

Ухвалив
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Вознесенської міської ради про встановлення факту належності правовстановлюючих документів та визначення ідеальних часток на земельній ділянці – задовольнити.
Встановити факт належності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-МК № 043306, площею 0,1150 га, розташовану в АДРЕСА_1 , виданого 01 серпня 1996 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради Миколаївської області на підставі рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 23.07.1996 № 118.
Визначити за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 по 1/5 ідеальної частки у праві спільної власності на земельну ділянку площею 0,1150 га, що передана для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства, розташовану в АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Суддя: М. С. Булкат