ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026року
м. Київ

справа № 335/4824/24
провадження № 51-477км26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурорів  ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції),
ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисників ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),
осіб, кримінальне 
провадження щодо яких закрито ОСОБА_9 (у режимі відеоконференції),
ОСОБА_10 (у режимі відеоконференції),
ОСОБА_11  (у режимі відеоконференції),
та їх законних представників ОСОБА_12  (у режимі відеоконференції),
ОСОБА_13 (у режимі відеоконференції),
ОСОБА_14 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_5 та доповнення до неї на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 13 листопада 2025 року стосовно 

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

ОСОБА_11 ,ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого, та

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, жителя АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

кримінальне провадження щодо яких закрито.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі ? КК) (у редакції Закону від 01 квітня 2024 року, яка діяла на момент вчинення кримінального проступку), та призначено покарання:
ОСОБА_10 у вигляді громадських робіт на строк 60 годин;
ОСОБА_9 у вигляді громадських робіт на строк 100 годин.

Неповнолітнього ОСОБА_11 на підставі ст. 105 КК звільнено від покарання без визначення його виду, із застосуванням примусових заходів виховного характеру та передано під нагляд матері ? ОСОБА_13 до досягнення ним повноліття.

Вирішено питання щодо речових доказів.

З вироку суду встановлено, що 09 лютого 2024 року приблизно о 18:00 ОСОБА_10 прибув до торговельного центру «Україна», що на просп. Соборному, 147 у м. Запоріжжі, у цей час натовп невстановлених осіб проводив дозвілля біля входу в ТЦ та кафе «Макдональдз». 

Приблизно о 18:10 ОСОБА_10 був серед натовпу малознайомих осіб, які проводили дозвілля біля ТЦ «Україна» і які за невстановлених обставин та в невстановлений час були обізнані з тим, що ОСОБА_15 поширив у мережі «Інтернет» інформацію образливого характеру стосовно батьків невизначеного кола підлітків, які проводять дозвілля біля ломбарду «Демос». 

Після того як малознайомий ОСОБА_10 неповнолітній ОСОБА_9 разом із потерпілим ОСОБА_15 попрямували у провулок між будинками АДРЕСА_4 , він пішов за ними через незначний час, приблизно о 18:36, перебуваючи у провулку між вказаними будинками, з метою заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_15 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, пов`язаних із небажанням потерпілого вибачитися перед ним через образливі висловлювання в мережі «Інтернет», умисно завдав йому не менше трьох хаотичних ударів кулаком у тулуб та обличчя, у тому числі ударив головою потерпілого о металевий паркан і заподіяв удар правою медіальною стороною стопи у праву сторону тулуба, завдаючи фізичного болю, чим спричинив ОСОБА_15 рану в лобовій ділянці справа на межі лінії росту волосся, травматичний вплив якої призвів до формування струсу головного мозку, що в сукупності з указаним ушкодженням кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, як спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Після чого ОСОБА_15 , побоюючись за своє життя та здоров`я, підвівшись на ноги, почав тікати в напрямку просп. Соборного, але зіткнувся з перехожим, у зв`язку із чим його наздогнав малознайомий ОСОБА_10 . ОСОБА_9 , а інші невстановлені особи почали тягнути потерпілого в напрямку вул. Леоніда Жаботинського в закинуту будівлю біля спортивного клубу «ФітФанс» на вул. В`ячеслава Зайцева, 9-А у м. Запоріжжя, хаотично заподіюючи удари руками та ногами по тулубу, завдаючи фізичного болю.

Далі в невстановлений час ОСОБА_10 залишив закинуту будівлю і зник з місця події.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_10 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 2 ст. 125 КК, - умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

09 лютого 2024 року приблизно о 18:00 ОСОБА_11 прибув до того ж ТЦ, де в цей час натовп невстановлених осіб проводив дозвілля біля входу у центр та кафе «Макдональдз». 

Перебуваючи в натовпі малознайомих осіб, які проводили дозвілля біля ТЦ «Україна» і які за невстановлених обставин були обізнані з тим, що ОСОБА_15 поширив в мережі «Інтернет» інформацію образливого характеру про батьків невизначеного кола підлітків, які проводять дозвілля біля ломбарду «Демос». 

ОСОБА_11 приблизно о 18:03 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, зумовлених конфліктом із раніше йому невідомим потерпілим ОСОБА_15 через відмову останнього вибачитися за некоректні висловлювання в мережі «Інтернет» та нецензурну лайку в його бік, умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень завдав ОСОБА_15 одного удару правим кулаком у ліву скроню, чим спричинив синець у лівій скроневій ділянці, травматичний вплив якого призвів до формування струсу головного мозку, що у сукупності з указаним ушкодженням кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я потерпілого.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_16 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 2 ст. 125 КК, - умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

09 лютого 2024 року приблизно о 18:00 ОСОБА_9 прибув до того ж ТЦ. У цей час натовп невстановлених осіб проводив дозвілля біля входу в торговельний центр та кафе «Макдональдз». Приблизно о 18:04 ОСОБА_9 , перебуваючи в натовпі малознайомих осіб, які проводили дозвілля біля ТЦ «Україна» і які за невстановлених обставин були обізнані з тим, що ОСОБА_15 поширив в мережі «Інтернет» інформацію образливого характеру стосовно батьків невизначеного кола підлітків, які проводять дозвілля біля ломбарду «Демос», на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, зумовлених конфліктом із раніше відомим йому потерпілим ОСОБА_15 , за фактом відмови вибачитися за некоректні висловлювання останнім у мережі «Інтернет», умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_15 завдав йому одного удару правим кулаком біля лівого ока та одно удару лівим кулаком у тулуб, спричинивши фізичний біль. Після цього він відійшов від потерпілого.

Через незначний час ОСОБА_9 , перебуваючи в натовпі малознайомих осіб, які проводили дозвілля біля ТЦ «Україна», стоячи справа від потерпілого ОСОБА_15 в безпосередній близькості від нього, діючи умисно, завдав йому два удари правим кулаком та одного удару лівим кулаком в обличчя, завдавши фізичного болю.

Далі приблизно о 18:24 ОСОБА_9 продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_15 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків пов`язаних із небажанням осаннього вибачитися перед ним за образливі висловлювання в мережі «Інтернет», разом із потерпілим ОСОБА_15 попрямували від ТЦ у провулок між будинками АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 .

В указаному місці, приблизно о 18:36 ОСОБА_9 , перебуваючи в безпосередній близькості від потерпілого ОСОБА_15 , умисно, з метою заподіяння йому тілесних ушкоджень на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків через небажання потерпілого вибачитися перед ним за некоректні висловлювання в мережі «Інтернет», заподіяв йому одного удару лівим кулаком в обличчя, від чого потерпілий втратив рівновагу та впав на асфальтоване покриття.

Далі ОСОБА_15 , побоюючись за своє життя і здоров`я, підвівшись став тікати в напрямку просп. Соборного, але зіткнувся з перехожим, у зв`язку з чим ОСОБА_9 наздогнав його, а невстановлені особи почали тягнути та штовхати ОСОБА_15 в напрямку вул. Леоніда Жаботинського у закинуту будівлю біля спортивного клубу «ФітФанс» на вул. В`ячеслава Зайцева, 9-А у м. Запоріжжя, хаотично заподіюючи удари руками та ногами по тулубу, завдаючи фізичного болю.

Своїми умисними діями ОСОБА_9 спричинив ОСОБА_15 синець на спинці носа з переходом навколо лівого ока, синець навколо правого ока, травматичний вплив яких позначився на формуванні у ОСОБА_15 струсу головного мозку, що в сукупності з указаними ушкодженнями кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Згодом у невстановлений час ОСОБА_9 залишив закинуту будівлю і зник з місця події.

Таким чином, своїми діями він вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 2 ст. 125 КК, - умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

До суду обвинувальний акт надходив з кваліфікацією за ч. 2 ст. 296 КК як грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчинене групою осіб.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13 листопада 2025 року вирок місцевого суду скасовано, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 125 КК на підставі ст. 417 та п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК закрито у зв`язку з відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, внаслідок недосягнення ними віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність.

Вимоги й доводи, викладені в касаційній скарзі з доповненнями та запереченнях на неї

У касаційній скарзі з доповненнями прокурор зазначає, що ухвала Запорізького апеляційного суду від 13 листопада 2025 року є незаконною і необґрунтованою, та підлягає скасуванню через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Вважає, що апеляційний суд помилково погодився з місцевим судом стосовно відсутності в діях ОСОБА_10 , ОСОБА_9 і ОСОБА_11 складу хуліганства, при цьому не врахував природи взаємовідносин між ними й потерпілим, мотиву, причини і місця вчинення протиправних дій, а також характеру та обставин їх дій.

При цьому зазначає, що не надано належної оцінки показанням потерпілого щодо приниження останнього, нанесенню ударів по його обличчю, тулубу, гасінню цигарки об язик та підпалу волосся, під час чого натовп молоді сміявся.

За твердженням прокурора, суд допустив неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, зокрема помилково розтлумачив поняття «особлива зухвалість». 

Звертає увагу, що апеляційний суд порушив принцип безпосереднього дослідження доказів, при цьому посилається на відмову в задоволенні клопотання про повторне дослідження письмових доказів, технічних носіїв (на яких зафіксовано показання потерпілого та свідків) і їх допит за необхідності.

На його думку, не надано належної оцінки показанням свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , оскільки ОСОБА_17 вказав, що бачив скупчення молоді (30 - 40 осіб), які насильно тягнули за собою підлітка, а також викрикували нецензурну лайку. Свідок ОСОБА_18 зазначила, що бачила 20 - 30 осіб, які нецензурно лаялись, частина з них штовхалась, а хлопець з довгим волоссям падав і чинив супротив.

Акцентує на тому, що апеляційний суд фактично змінив оцінку доказів щодо мотиву та обставин (визнавши їх особистим конфліктом).

Покликається, що апеляційний суд проігнорував правові висновки Пленуму Верховного Суду України, оскільки, закриваючи кримінальне провадження, мав застосувати до ОСОБА_10 , ОСОБА_9 і ОСОБА_11 заходи виховного характеру.

Просить призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 

У запереченнях на касаційну скаргу захисники указують на її невмотивованість і зазначають, що прийняті рішення є законними та обґрунтованими, при цьому наводять свої аргументи стосовно доводів сторони обвинувачення.

Позиції учасників судового провадження

Прокурори підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.

Захисники, особи кримінальне провадження щодо яких закрито та їх законні представники просили залишити рішення апеляційного суду без зміни. 

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників процесу, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи наведені у касаційній скарзі та доповненнях до неї, дослідивши матеріали кримінального провадження, Суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Згідно з приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, установлених судами попередніх інстанцій, оскільки виступає судом права, а не факту.

Основна частина доводів прокурора зводиться до того, що вона оспорює встановлені судами фактичні обставини, втім, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, не враховує, що на підставі статей 433, 438 КПК ці обставини не є предметом перевірки суду касаційної інстанції, а тому доводи щодо цього не перевіряються. 

Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно зі ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

За змістом ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Більшість зазначених стороною обвинувачення доводів були перевірені судами першої та апеляційної інстанцій, які надали їм оцінку в сукупності з дослідженими доказами.

Суд нагадує, що кваліфікація злочину - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

Фактичні обставини вчиненого злочину закріплюються належними і допустимими доказами, зібраними в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом, та оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК.

Місцевий суд оцінив усі докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що у цій конкретній справі мали місце дії, що супроводжувалися завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, обумовлені неприязними відносинами.

Апеляційний суд акцентував, що при відмежуванні хуліганства від злочинів проти здоров`я вирішальне значення мають об`єкт посягання та мотив: якщо насильство вчиняється переважно внаслідок особистого конфлікту з конкретною особою, на ґрунті образи, неприязних стосунків тощо і спрямоване на заподіяння шкоди саме цій особі, а не на демонстративне приниження людини і зневагу до суспільства загалом, підстав для кваліфікації за ст. 296 КК немає, навіть якщо подія відбувається у громадському місці та у присутності інших людей.

Згідно сталої судової практики скоєння діяння у громадському місці не свідчіть про хуліганський мотив якщо воно пов`язане з неприязними стосунками. Вказане узгоджується із постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 10 «Про судову практику у справах про хуліганство», в якій зазначено, що суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями Кримінального кодексу України, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише у тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Доводи прокурора що суд порушив приписи статей 370, 419 КПК є необґрунтованими, оскільки суд обґрунтував свою позицію про те, що у цьому конкретному кримінальному провадженні домінуючим мотивом була неприязнь та бажання помститись за дії потерпілого пов`язаніз образливими висловлюваннями на адресу батьків неповнолітніх, поширені ним у соціальних мережах.

При цьому, суд дав оцінку публікації потерпілого, яка дійсно містить образливі висловлювання, нецензурну лайку та, виходячи із своїх повноважень, визнав, що висловлювання потерпілого були розцінені малолітніми як образи, в тому числі і щодо них. 

Згідно обвинувального акта дії малолітніх кваліфікувались як злісне хуліганство лише за ознакою заподіяння тілесних ушкоджень, а тривале порушення спокою громадян чи тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту, тощо не пред`являлось. 

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Тому посилання прокурора у касаційній скарзі, що судами не враховано дії групи неповнолітніх, які в тому числі підпалювали волосся потерпілого та гасили недопалок об його язик не ґрунтуються на вимогах КПК, оскільки такі дії  ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , згідно обвинувального акта, не пред`являлись.

Крім того, в обвинуваченні ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відсутні відомості, що вони не реагували на зауваження сторонніх осіб щодо їх дій відносно потерпілого.

Посилання прокурора у судовому засіданні, що у випадку скасування судового рішення сторона обвинувачення зможе змінити обвинувальний акт не є підставою для такого рішення.

За приписами статей 404, 405 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний перевірити всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, у тому числі за необхідності і шляхом дослідження доказів.

Виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК), апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих стороною обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.

Отже, у контексті ст. 404 КПК апеляційний суд не зобов`язаний досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У разі коли суд першої інстанції дослідив усі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то суду апеляційної інстанції немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що апеляційний суд дотримався вимог статей 370, 419 КПК і належним чином обґрунтував свій висновок, що у діях  ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК, а в касаційній скарзі прокурора не наведено переконливих доводів на спростування висновків апеляційного суду. 

Верховний Суд погоджується з твердженнями апеляційного суду про неможливість застосування за власною ініціативою примусових заходів виховного характеру до неповнолітніх, які не досягли віку кримінальної відповідальності, оскільки приписи параграфу 2 глави 38 КПК не передбачають повноважень суду застосовувати такі заходи без подання клопотання слідчого або дізнавача, затвердженого прокурором, або клопотання поданого безпосередньо прокурором. 

Апеляційний суд у своєму рішенні зазначив,що в судовому засіданні 25 вересня 2025 року прокурор заявляв клопотання про перенесення засідання на іншу дату для ознайомлення та можливої зміни позиції сторони обвинувачення щодо ініціації заходів виховного характеру до неповнолітніх.

Однак у судовому засіданні 13 листопада 2025 року сторона обвинувачення, підтримуючи публічне обвинувачення, маючи достатній час і реальну можливість ознайомитися з усіма матеріалами кримінального провадження, зокрема з даними про вік неповнолітніх, не ініціювала питання та не заявляла клопотання про застосування до них примусових заходів виховного характеру в порядку, передбаченому КК та КПК.

Посилання на п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 2 є нерелевантним, оскільки стосується інших обставин, а саме коли прокурор змінює обвинувачення, а потерпіла сторона наполягає на раніше пред`явленому обвинуваченні згідно КПК 1960 року.

У касаційній скарзі з доповненнями містяться також інші аргументи, які не потребують детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що є підставами для скасування судового рішення, суд касаційної інстанції не встановив.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442, КПК, Суд

ухвалив:

Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 13 листопада 2025 року стосовно  ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3