Справа № 489/4402/25 
Провадження № 2/489/198/26

РІШЕННЯ
Іменем України

01 квітня 2026 року м. Миколаїв 

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі: 
головуючого судді Костюченко Г.С.,
із секретарем судових засідань Савковою К.А.,
без участі сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» (далі – АТ «Сенс Банк») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості
встановив.
В червні 2025 року АТ «Сенс Банк» звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором у розмірі 130 626,05 грн. та понесені судові витрати.
Як на підставу позовних вимог вказано, що 01.04.2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 був укладений договір кредиту №SME0010678.
12.08.2022 року Позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк».
Відповідно до умов договору кредиту відповідач ОСОБА_3 отримав кредит в розмірі 75 000,00 доларів США.
Зобов`язання позичальника за договором кредиту №SME0010678 забезпечені договорами поруки від 01.04.2008 № SMER00809/3, поручителем по якому є ОСОБА_2 , та № SMER00809/2, поручитель ОСОБА_1 
Через порушення позичальником грошових зобов`язань станом на 23.02.2022 утворилася заборгованість в розмірі 130 626,05 грн, яка складається із 27 068,77 заборгованості за ставкою 3% та 103 557,28 грн заборгованості за інфляційними витратами.
Ухвалою Інгульського районного суду міста Миколаєва від 04.06.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.
Від представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Лисенко В.С. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач не визнає вимоги банку та вважає, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі постилаючись на наступне. На момент смерті позичальника в нього було відсутнє майно ,яке могло бути передано в спадок, після його смерті ніхто не звертався з заявою про прийняття спадщини, в наслідок чого зобов`язання за кредитним договором та договором поруки припинені. Крім того, зазначають що вимоги позивача заявлені поза межами строку позовної давності. Розрахунок інфляційних втрат проведений без врахування Рекомендацій Верховного суду України. Враховуючи, що договір кредиту та договори поруки вважаються припиненими, то і зобов`язання зі сплати 3% річних та інфляційних втрат також вважаються припиненими. Тому, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Від представника позивача ,на спростування доводів кладених у відзиві на позовну заяву надійшли додаткові пояснення 11.11.202025 року, де представник позивача зазначає, що позивачем заявлено вимогу про стягнення 3% річних та суми інфляційних втрат за рішенням відповідно до рішення Третейського суду від 02.08.2011 року де з відповідачів було солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором №SME0010678 від 01.04.2008 року у розмірі 521 072,10 грн., що в повному обсязі спростовує доводи представникам відповідача про визнання договору кредиту та договорів поруки припиненими. Отже , слід дійти висновку, що оскільки предметом спору є невиконані зобов`язання за рішенням суду, а не Договір поруки, то вимога про стягнення грошових коштів на підставі ст. 625 з поручителя ( який після рішення суду став боржником) є правомірними та підлягають до задоволення.
Представник позивача АТ «Сенс Банк» в судове засідання не з`явився, повідомлений судом про розгляд справи належним чином, просили суд розглядати справу за їх відсутності.
Представник відповідача ОСОБА_2 – адвоката Лисенко В.С. та відповідач у судове засідання не з`явились, надіслали заяву про розгляд справи за їх відсутності.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився. Причину неявки суду не повідомив.
Згідно вимог статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.
Суд, дослідивши матеріали справи та встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.
Як вбачається з матеріалів справи,01.04.2008 року ЗАТ «Альфа-Банк» та громадянин України ОСОБА_3 уклали договір кредиту № SME0010678. 
Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», 19.08.2009 року, було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційно правової форми, шляхом перейменування Закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк» в Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк». 
Відповідно до умов кредитного договору Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 75 000,00 дол.США. 
12.08.2022 року Позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. 30.11.2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк».
На забезпечення умов виконання кредитного договору № SME0010678 від 01.04.2008 року з ОСОБА_1 було укладено Договір поруки № SMERS00809/2 від 01.04.2008 року.
На забезпечення умов виконання кредитного договору № SME0010678 від 01.04.2008 року з ОСОБА_2 було укладено Договір поруки № SMERS00809/3 від 01.04.2008 року.
Відповідно до умов Договору поруки, у випадку невиконання чи неналежного виконання ним взятих на себе зобов`язань за Кредитним Договором Поручитель разом з іншим відповідачем солідарно відповідає перед Позивачем у повному обсязі зобов`язань, передбачених Кредитним Договором.
Проте, позивач ухилився від повного та своєчасного виконання умов кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та інших передбачених договором платежів.
Відповідно до рішення Третейського суду від 02.08.2011 року, справа № 2470 6/394/11 на користь АТ «Альфа-Банк» було стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № SME0010678 від 01.04.2008 року, в розмірі 521 072,10 грн.
На час звернення до суду з позовом рішення Третейського суду від 02.08.2011 року, ухвалене у справі № 2470 6/394/11, відповідачами не виконано та на виконанні з примусового виконання не знаходиться (протилежного не встановлено).
Таким чином, в результаті не виконання рішення суду та умов договору у відповідачів виникла заборгованість розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду яка станом на 23.02.2022 року становить - 130 626,05 грн., та складається з: Сума заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість 27 068,77 грн. Сума заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість 103 557,28 грн.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 14 березня 2019 року у справі №774/135/18 (провадження №1-48015ав18) виснував, що згідно з п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22,23 статті 1, статті 11, частини 8 статті 18, частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини 4 статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Отже, спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки Законом України від 03 лютого 2011 року за №2983-VI «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб`єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах. А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають із споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №755/11648/15-ц (провадження №14-336цс18) та у постановах Верховного Суду: від 11 січня 2018 року у справі №755/6219/16-ц (провадження №61-1608св17), від 29 листопада 2018 року у справі №786/123/18 (провадження №61-35753ав18), від 06 серпня 2018 року у справі №786/130/18 (провадження №61-20916ав18), від 31 січня 2019 року у справі №796/106/2018 (провадження №61-40328ав18), від 04 квітня 2019 року у справі №774/62/18 (провадження №61-46076ав18), від 25 квітня 2019 року у справі №774/64/18 (провадження №61-46196ав18), від 13 червня 2019 року у справі №774/81/18 (провадження №61-41098ав18), від 11липня 2019 року у справі №774/98/18 (провадження №61-39577ав18), від 18 липня 2019 року у справі №774/72/18 (провадження №61-39962ав18), від 25 липня 2019 року у справі №774/30/18 (провадження №61-39088ав18), від 01серпня 2019 року у справі №774/43/18 (провадження №61-37869ав18), від 17 вересня 2020 року у справі №824/11/20 (провадження №61-4721ав20).
У пункті 22 статті 1 Закону України №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII ) зазначено, що у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Також визначена сфера дії цього Закону у частині 1 статті 1-1: цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.
Отже, якщо договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником, такий договір є споживчим і наявність судового спору щодо цього договору не впливає на його характер, як споживчого, відтак і сам спір у будь-якому випадку стосується прав сторони договору, як споживача, а вирішення такого спору, незалежно від його ініціатора, має ґрунтуватися та враховувати і вимоги Закону №1023-XII.
Тобто незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону №1023-XII.
Кредитний договір, щодо виконання якого виник цей спір, укладався на задоволення споживчих потреб.
З урахуванням викладеного, Постійно діючим Третейським судом 02 серпня 2011 року було розглянуто справу та ухвалено рішення про стягнення солідарно з відповідачів на користь банку заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 521 072 грн. 10 коп., а також судових витрат у справі всупереч вимог Закону України «Про третейські суди» щодо компетенції цього органу, оскільки справи у спорах про стягнення кредитної заборгованості за споживчими договорами третейським судам не підвідомчі, а відтак зазначене рішення третейського суду, не може бути правовою підставою при вирішення інших справ.
Подібних за змістом висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі №6-1203цс15.
У постанові від 22 травня 2019 року у справі №372/1652/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку: «оскільки рішення третейського суду, постановлене у непідвідомчій йому справі, а отже банк не зможе його примусово виконати, а самостійно воно фактично боржником не виконане, тому існування такого рішення не може вважитися способом реалізації права банку на звернення до суду з позовною вимогою про стягнення заборгованості по кредитному договору».
Сукупний аналіз зазначеного свідчить про те, що рішення третейського суду, постановлене у спорі, який йому не підвідомчий, не тягне правових наслідків та не є підставою для виникнення чи зміни цивільних прав та обов`язків згідно ч.5 ст.11 ЦК України.
Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено в установленому законом порядку.
Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад встановлений Законом час, що порушило б принцип правової визначеності як один із основоположних аспектів верховенства права.
Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тлумачення ч.1 ст.509, ч.1 ст.267, ст.625 ЦК України свідчить, що:
1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;
2) конструкція ст.625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;
3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18).
У постановах від 23 листопада 2022 року у справі №285/3536/20, від 18 березня 2020 року у справі № 442/398/15-ц Верховний Суд зауважив, що натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція ст.625ЦК України щодо нарахування 3 річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).
Таким чином, з огляду на викладене, позовні вимоги АТ «Сенс Банк» про стягнення 3% річних на суму заборгованості за кредитним договором, яка стягнута рішенням третейського суду, та інфляційних втрат є безпідставними, оскільки рішення третейського суду, постановлене у непідвідомчій йому справі, а отже банк не зможе його примусово виконати, а самостійно воно боржниками не виконане (протилежного суду не надано), тому існування такого рішення не може вважитися способом реалізації права банку на звернення до суду з позовною вимогою про стягнення заборгованості по кредитному договору, а тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення 3% річних та інфляційних витрат, адже вимога банку про стягнення заборгованості за кредитним договором у цьому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
Отже в частині позовних вимог АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних на суму заборгованості за кредитним договором і інфляційних втрат та в частині стягнення з них судових витрат, слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст. 4, 6, 10, 12, 76, 81, 258-265 ЦПК України суд
ухвалив:
У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних на суму заборгованості за кредитним договором та інфляційних втрат - відмовити.
Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.
Відомості про учасників справи:
позивач - Акціонерне товариство «Сенс Банк», код ЄДРПОУ 23494714, місцезнаходження: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100;
відповідач – ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , реєстрація місця проживання: АДРЕСА_1 .
відповідач – ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , реєстрація місця проживання: АДРЕСА_2 ;

Повний текст рішення складено 01.04.2024.
Суддя Г.С.Костюченко