ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року 	м. Полтава	Справа № 554/8256/25	

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бевзи В.І. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про про скасування арешту та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:
І. РУХ СПРАВИ
Стислий зміст позовних вимог.
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування арешту та зобов`язання вчинити дії, а саме просить:
- зняти арешт з майна ОСОБА_1 , які було накладено Київським відділом державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в рамках виконавчого провадження від 02.09.2014 № 44577662 з примусового виконання виконавчого листа № 1кп/554/4/2014 виданого Октябрським районним судом м. Полтави про конфіскацію всього майна (коштів) та постанов про арешт майна від 12.09.2014, 18.11.2014 та 19.11.2014. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з листа начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції МІЩАНІНА Олександра від 22.05.2025 № 59732 ОСОБА_1 стало відомо, що у Відповідача на виконанні перебувало виконавче провадження від 02.09.2014 № 44577662 з примусового виконання виконавчого листа № 1кп/554/4/2014 виданого Октябрським районним судом м. Полтави про конфіскацію у Позивача всього майна, яке було у його власності в дохід держави. З метою повного та своєчасного виконання вироку Октябрського районного суду м. Полтави від 13.01.2014 № 554/9286/13-к постановою відповідача від 12.09.2014 накладено арешт на все майно позивача, постановами відповідача від 18.11.2014 та 19.11.2014 накладено арешт на кошти на банківських рахунках позивача. Виконавче провадження від 02.09.2014 № 44577662 закінчено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі – Закон № 1404-VIII) (фактичного повного виконання рішення). Повідомлено, що матеріали виконавчого провадження від 02.09.2014 № 44577662 знищено. Позивач не згоден з бездіяльністю Відповідача щодо не зняття арешту з його майна (коштів), накладеного у межах виконавчого провадження від 02.09.2014 № 44577662 відкритого на підставі виконавчого листа № 1кп/554/4/2014, виданого Октябрським районним судом м. Полтави, через що звернувся до суду з даним позовом.

2. Стислий зміст заперечень відповідача.
Відповідач відзив на позовну заяву не подав після відкриття провадження адміністративним судом.
Позовну заяву з додатками відповідач отримав 23.02.2026, ухвалу про відкриття провадження від 08.04.2026 отримав 08.04.2026 - в електронному кабінеті підсистеми ЄСІТС "Електронний суд".
При цьому, відповідач не скористався правом, визначеним процесуальним законодавством, та відзив щодо заявлених позовних вимог до суду не подавав.
Відповідно до частини 6 статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дане судове провадження, але у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву та інших заяв по суті справи від відповідача до суду не надходило.
Таким чином, суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів.
У матеріалах справи наявні додаткові пояснення від 06.11.2025 від відповідача, у яких він зазначив, що у нього на виконанні перебувало виконавче провадження № 44577662 з примусового виконання виконавчого листа № 1кп/554/4/2014 про конфіскацію у позивача всього майна (коштів). 02.09.2014 відкрито виконавче провадження, постановою від 12.09.2014 звернуто стягнення на майно боржника, 27.03.2015 виконавче провадження завершено на підставі п.8 ч.1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження".

3. Процесуальні дії по справі
У червні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Полтави зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції .
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Полтави від 13 листопада 2025 року у задоволенні скарги адвоката Глушко С.М. в інтересах ОСОБА_1 до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна відмовлено.
Не погодившись з вказаним судовим рішення ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. Просив ухвалу суду скасувати та зняти арешт з майна.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 10.02.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Полтави від 13 листопада 2025 року скасовано. Провадження по справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції закрито. Роз`яснено ОСОБА_1 право протягом десяти днів із дня отримання постанови звернутися до Полтавського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 10.03.2026 передано справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за підсудністю до Полтавського окружного адміністративного суд.
Справа надійшла до Полтавського окружного адміністративного суду 19.03.2026, що підтверджується даними реєстрації на вхідному штампі.
19.03.2026 справа № 554/8256/25 за результатами автоматизованого розподілу була передана для розгляду судді Полтавського окружного адміністративного суду Бевзі В.І.
Ухвалою суду від 20.03.2026 дану адміністративну справу прийнято до провадження, позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою суду від 08.04.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні правовідносини.
Вироком від 13.01.2014 у справі № 554/9286/13-к, залишеним без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 12.04.2014, позивача визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 187 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.
Листом начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 22.05.2025 № 59732 ОСОБА_1 позивачу повідомлено, що у відповідача на виконанні перебувало виконавче провадження № 44577662 з примусового виконання виконавчого листа № 1кп/554/4/2014, виданого Октябрським районним судом м. Полтави про конфіскацію у позивача всього майна, яке було у його власності в дохід держави. Виконавче провадження 02.09.2014 відкрито. З метою повного та своєчасного виконання рішення суду постановою відповідача від 12.09.2014 накладено арешт на все майно позивача, постановами від 18.11.2014 та 19.11.2014 накладено арешт на кошти на банківських рахунках позивача. Виконавче провадження закінчено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» 27.03.2015. Повідомлено, що матеріали виконавчого провадження від 02.09.2014 № 44577662 знищено. Підстави для зняття арешту з майна або коштів відсутні.
Позивач не згоден з бездіяльністю Відповідача щодо не зняття арешту з його майна (коштів), накладеного у межах виконавчого провадження від 02.09.2014 № 44577662 відкритого на підставі виконавчого листа № 1кп/554/4/2014, виданого Октябрським районним судом м. Полтави, через що звернувся до суду з даним позовом.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Питання про конфіскацію майна вирішується у порядку, встановленому КПК України та Кримінально-виконавчим кодексом України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХІV (втратив чинність 05.01.2017).
Статтею 1 Закону № 606-ХІV передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною 1 статті 11 Закону № 606-ХІV визначено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону № 606-ХІV примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.
Частина 1 ст. 52 Закону визначає, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону, арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-ХІV (в редакції станом на 12.12.2014) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо боржник - фізична чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлені про тягом року з дня оголошення розшуку. Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом (ч. 4 ст. 47 Закону № 606-ХІV).
Відповідно до ст. 30 Закону № 606-ХІV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.
Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.
Статтею 50 Закону № 606-ХІV в редакції, чинний на час завершення виконавчого провадження було встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

ІV. ВИСНОВКИ СУДУ
Оцінюючи повідомлені учасниками справи обставини, суд виходить з такого. 
На сьогоднішній день чинним є Закон України від 02.06.2016 № 1404-VІІІ "Про виконавче провадження", статтею 59 якого врегульовано порядок зняття арешту з майна, накладеного державним виконавцем.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 59 Закону № 1404-VІІІ у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
Частина 4 ст. 59 Закону № 1404-VІІІ визначає підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини:1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.
За частиною 5 зазначеної статті у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Частиною 5 статті 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 по справі № 383/493/18 (провадження № 14-237цс19) питання про скасування арешту, накладеного на майно в порядку виконання вироку в частині конфіскації майна може бути вирішене в порядку адміністративного судочинства шляхом звернення до адміністративного суду з позовною заявою щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби якщо порушено його права, свободи чи інтереси.
Враховуючи те, що виконавче провадження закінчене на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV - 27.03.2015, на даний час виконавчі дії щодо виконання вироку від 13.01.2014 у справі № 554/9286/13-к в частині конфіскації майна позивача не здійснюються, а матеріали адміністративної справи не містять доказів правомірності існування станом на час розгляду справи накладеного на майно позивача арешту.
На підставі викладеного, суд приходить висновку, що подальший арешт майна позивача в межах вказаного виконавчого провадження, яке закінчене і матеріали якого - знищенні, є надмірним втручанням у право на мирне володіння своїм майном позивача, у зв`язку із чим позовні вимоги суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню і, арешт накладений на майно позивача за відсутності виконавчого провадження підлягає скасуванню.
Суд констатує, що існування арешту майна, накладеного в межах виконавчого провадження, яке закінчене і матеріали якого знищені, є очевидно протиправним втручанням держави на мирне володіння майном фізичною особою, не відповідає належному урядуванню, не несе легітимною мети, є непропорційним втручанням у право особи та відбувається не у спосіб визначений законом.
Частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На підставі викладеного суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_1 .

V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір у розмірі 1331,2 грн.
Таким чином, при задоволенні позову позивача суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1331,2 грн.
Щодо витрат на правничу допомогу.
Позивач просить задовольнити витрати на професійну правничу допомогу у сумі 20000,00 грн. (двадцять тисяч гривень нуль копійок).
Відповідно до п. 3.1 договору про надання правничої допомоги № б/н від 23.05.2025, обсяг правової допомоги враховується при визначенні обґрунтованого розміру гонорару з розрахунку 1000,00 грн. (одна тисяча гривень нуль копійок) за 1 (одну) годину роботи Адвоката. Вартість наданих Адвокатом юридичних послуг буде розрахована виходячи з витраченого Адвокатом часу. Надані юридичні послуги оплачуються Клієнтом після підписання Акту прийому-передачі наданих юридичних послуг. 
До зазначеної заяви адвокатом долучені наступні докази: договір про надання правничої допомоги № б/н від 23.05.2025, попередній розрахунок судових витрат від 20.03.2026, розрахунок суми гонорару на надану правничу допомогу від 20.03.2026, акт прийому-передачі наданих юридичних послуг від 20.03.2026, квитанція № б/н від 20.03.2026 про прийняття адвокатом гонорару у розмірі 20000 грн., ордер адвоката, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.
Відповідно до положень частин 1 - 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави .
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат .
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Даних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 26.06.2019 при розгляді справи 200/14113/18-а.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Відповідно до наданих до позовної заяви документів позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн із адвокатом Глушко Сергієм Миколайовичем.
Суд при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, надаючи оцінку співмірності заявленої до повернення позивачем суми коштів із критеріями, встановленими частиною 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України виходить із того, що дана справа відноситься до незначної складності; розгляд справи проведено без участі сторін, при цьому розмір гонорару визначено відповідно до умов договору про надання правової допомоги, співмірний об`єму наданих послуг та значенню справи для позивача.
Суд зазначає, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.04.2020 у справі № 727/4597/19, від 14.05.2020 у справі № 344/7365/16-а, від 15.09.2021 у справі № 440/4206/19, від 20.09.2022 у справі № 120/4666/21-а.
Отже, заявлена сума витрат на правову допомогу є документально підтвердженою.
У постанові Верховного Суду від 20 серпня 2024 року у справі №420/22020/23, зазначено, що питання, які стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до частини 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 статі 134 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом 5 днів після ухвалення рішення суду за умови, якщо до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Таким чином, з аналізу вищенаведених норм процесуального законодавства вбачається, що для вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 21.01.2021 у справі №280/2635/20, для відшкодування витрат на правничу допомогу докази оплати послуг адвоката не потрібні.
Верховний Суд у постанові у справі № 727/4597/19 від 16 квітня 2020 року зазначив, що адвокат має право на вимогу клієнта видати документ, складений у довільній формі (наприклад, квитанцію або довідку), який підтверджує факт отримання коштів від клієнта.
У постанові Верховного Суду від 29.08.2024 у справі № 560/10132/21 зазначено, що збір доказів для звернення до суду є складовою витрат на правничу допомогу.
Позиція Європейського суду з прав людини щодо витрат на правничу допомогу є послідовною: відшкодуванню підлягають витрати, які є фактичними, необхідними та розумними за своїм розміром (рішення у справі "Савін проти України", заява №34725/08, пункт 97; "Карабуля проти Румунії", заява №45661/99, пункт 180). Це підтверджує правомірність застосованого підходу щодо визначення співмірності витрат на правничу допомогу.
З урахуванням наданих доказів суд визнає, що витрати на правничу допомогу належним чином підтверджені.
Обов`язок суб`єктів владних повноважень утримуватися від дій, які порушують права осіб, включає і обов`язок компенсувати витрати на їхній захист. Це відповідає підходу, закріпленому в пункті 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(81)7, згідно з якими сторона, яка виграла справу, має право на відшкодування розумних витрат.
Суд також враховує положення пункту 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи (КМРЄ) державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя (on measures facilitating access to justice) №R(81)7, згідно з якими за винятком особливих обставин сторона, яка виграла справу, в принципі має одержувати від сторони, яка програла справу, відшкодування видатків і витрат, включаючи гонорари адвокатам, котрі вона небезпідставно понесла в зв`язку із провадженням.
Водночас, незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України.
Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (рішення від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", заява №71660/11, пункт 95).
У справі "Бєлоусов проти України" (заява №4494/07, пункти 115-116) Суд зазначив, що хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Як видно з матеріалів справи, п. Бущенко представляв заявника протягом провадження у Суді, отже, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром "фактично понесеними" (див. вищезазначене рішення у справі "Савін проти України", заява №34725/08, пункт 97); Суд зазначає, що вже постановляв у деяких справах, що суми відшкодування судових та інших витрат можуть бути сплачені безпосередньо на рахунки представників заявників (див., наприклад, рішення у справах "Тогджу проти Туреччини", заява №27601/95, пункт 158; "Начова та інші проти Болгарії" [ВП], заяви №43577/98 і №43579/98, пункт 175; "Імакаєва проти Росії", заява №7615/02; "Карабуля проти Румунії", заява №45661/99, пункт 180).
Верховний Суд у постановах від 14 листопада 2019 року у справі №826/15063/18 та від 22 жовтня 2021 року у справі №160/7922/20 виходив з того, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 січня 2025 року у справі №240/32993/23.
Щодо розміру витрат на правничу допомогу, то суд зазначає, що розмір 20000 грн., з урахуванням обставин даного спору не є співмірним із складністю справи, витраченим часом та обсягом наданих послуг.
Обсягом у цій справі є подання позову до адміністративного суду (приведення скарги в межах цивільного процесу до вимог КАС України), справа не є складною за змістом спірних правовідносин.
Враховуючи об`єм наданих послуг адвокатом, під час надання позивачу правничої допомоги, та з огляду предмет даної справи, суд дійшов висновку, що співмірним із складністю справи та наданою адвокатами правничою допомогою є розмір витрат на правничу допомогу у сумі 1000,00 грн.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що такі витрати підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
На підставі викладеного та керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_1 (37851, Полтавська обл., Лубенський р-н, с. Софине, РНКОПП НОМЕР_1 ) до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (36039, м. Полтава, вул. Української Повстанської армії, 29, код ЄДРПОУ 09668969) про скасування арешту та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.
Скасувати арешт на майно, що належить ОСОБА_1 , накладений постановами від 12.09.2014 на все майно ОСОБА_1 , постановами від 18.11.2014 та 19.11.2014 на кошти на банківських рахунках ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №44577662 з примусового виконання виконавчого листа №1кп/554/4/2014, виданого Октябрським районним судом м. Полтави.
Зобов`язати Київський відділ державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вчинити дії щодо зняття арешту з усього майна, що належить ОСОБА_1 , накладеного постановами від 12.09.2014 на все майно ОСОБА_1 , постановами від 18.11.2014 та 19.11.2014 на кошти на банківських рахунках ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №44577662 з примусового виконання виконавчого листа № 1кп/554/4/2014, виданого Октябрським районним судом м. Полтави.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1331,2 грн. (одна тисяча триста тридцять одна гривня та 20 коп) та витрати на правничу допомогу у сумі 1000,00 грн. (одна тисяча гривень та 00 коп.).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В.І. Бевза