СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 березня 2026 року Справа № 640/24659/19
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Прилипчука О.А.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №640/24659/19 
за позовом  ОСОБА_1 
до Генерального прокурора України, 
Офісу Генерального прокурора 
про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії щодо поновлення на посаді,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України, в якому просить:
1. Визнати нечинним та скасувати наказ Генерального прокурора від 2.11.2019 № 1426ц, яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора третього відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України та з органів прокуратури з 15.11.2019 у на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України “Про прокуратуру”.
2. Зобов`язати Генеральну прокуратуру України поновити ОСОБА_1 в органах прокуратури на посаді прокурора третього відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України або рівнозначній посаді в органах прокуратури України.
3. Стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу до моменту фактичного поновлення на посаді.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з травня 1995 року по 15 листопада 2019 року працював в органах прокуратури на різних посадах, а з 11.07.2018 - на посаді прокурора третього відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях.
Наказом Генерального прокурора від 12.11.2019 № 1426ц позивача звільнено із займаної посади та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України “Про прокуратуру” з 30.10.2019. З вказаним наказом позивача ознайомлено 15.11.2019 працівниками Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури та того ж дня видано йому трудову книжку.
Позивач вважає наказ про звільнення протиправним, таким, що підлягає скасуванню, зазначаючи, що Законом України № 113-IX внесено зміни до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури.
Пунктами 4, 7 Розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113-IX передбачено, що день початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора стосовно Офісу Генерального прокурора, усіх обласних прокуратур, усіх окружних прокуратур. Вказані рішення публікуються у газеті "Голос України".
Пунктом 10 розділу II Закону України № 113-ІХ передбачено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. 
Передумовою для застосування до позивача п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України “Про прокуратуру” стало положення пп. 1 п. 19 розділу ІІ Закону України № 113-IX.
Вказаним підпунктом передбачено, що неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію є підставою для звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України “Про прокуратуру”.
З наведених норм Закону України № 113-IX можна зробити висновок про те, що переведення прокурора Генеральної прокуратури України на посаду в Офісі Генерального прокурора, може мати місце лише у випадку створення такого органу із визначенням його компетенції, структури і штатного розпису. 
Позивач зауважує, що станом на дату видання оскаржуваного наказу про звільнення Генеральна прокуратура України не була ліквідована, не перебувала в стані припинення, Офіс Генерального прокурора - не утворено, рішень про визначення дня початку роботи Офісу Генерального прокурора Генеральний прокурор не приймав.
Незважаючи на відсутність Офісу Генерального прокурора та відповідних кадрових комісій, позивачем 15.10.2019 було подано на ім`я Генерального прокурора Рябошапки Р.Г. заяву про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір пройти атестацію, яку отримано представниками Генеральної прокуратури України 15.10.2019.
В подальшому, Генеральним прокурором, в порушення вимог пункту 11 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону України “Про внесення до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури”, 17.10.2019 прийнято ряд рішень, якими затверджено Порядок роботи кадрових комісій, а також створено першу та кадрові комісії при Генеральній прокуратурі України, згідно пункту 2 наказу від 17.10.2019 № 233 “Про затвердження Порядку роботи кадрових комісій” цей наказ набирає чинності з дня його оприлюднення.
Вказаний наказ оприлюднено на офіційному сайті Генеральної прокуратури України 18.10.2019, тобто після спливу граничного строку на подачу прокурорами заяв про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір пройти атестацію встановленого Генеральним прокурором у наказі від 03.10.2019 № 221.
Пунктом 18 Порядку роботи кадрових комісій передбачено, що при реалізації комісіями повноважень з проведення атестації, списки прокурорів формуються рівномірно в алфавітному порядку перед кожним етапом атестації та розподіляються між комісіями за погодженням з Генеральним прокурором. Включення прокурора до списку, що формується перед першим етапом атестації, здійснюється лише за умови відповідності його заяви формі, зазначеній у додатку 2 до Порядку проходження прокурорами атестації.
На переконання позивача, такі положення наказу Генерального прокурора є незаконними по відношенню до працівників органів прокуратури, та не можуть прийматися до виконання, адже станом на 15.10.2019 (граничний строк подачі заяв) таких норм та вимог не існувало.
Позивач зазначає, що результати розгляду його заяви від 15.10.2019 про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір пройти атестацію йому не відомі, оскільки будь якої відповіді він не отримав.
У той же час в тексті оскаржуваного наказу взагалі не зазначено, з якої саме підстави позивача було звільнено з посади та з органів прокуратури.
Позивач вважає, що зазначена правова невизначеність підстав для його звільнення із займаної посади призводить до фактичного порушення його прав, оскільки його не було належним чином повідомлено про дійсні підстави для звільнення.
Крім того, на думку позивача, застосування в оскаржуваному наказі під час його звільнення підпункту 1 пункту 19 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури”, а саме формулювання щодо неподання у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію, не відповідають вимогам законодавства про працю, оскільки, фактично розширюють коло умов для звільнення, передбачених статтею 51 Закону України “Про прокуратуру”, а отже є незаконними.
Також, позивач вважає, що в Законі України “Про прокуратуру” та наказі Генеральної прокуратури України від 18.12.2017 № 351 закріплені гарантії від незаконного звільнення з боку керівництва, які передбачають наявність в процедурі звільнення суб`єкта до повноваження якого входить здійснення дисциплінарного провадження по відношенню до прокурора, за поданням якого керівником приймається рішення щодо подальшого звільнення прокурора. Обмеження даної гарантії прокурора іншими законами України є неприпустимим, оскільки прямо суперечить вимогам статті 22 Конституції України.
Позивач звертає увагу на те, що відповідно до підпункту 2 пункту 12 розділу II Закону України “Про внесення і деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів з реформи органів прокуратури” предметом атестації є оцінка професійної етики та доброчесності прокурора. Повторна перевірка доброчесності прокурора протягом поточного року не передбачена жодним законом України в тому числі, і Законом України “Про прокуратуру”. Враховуючи те, що оскаржуваний наказ був виданий не в умовах надзвичайного чи воєнного стану, проте ним було суттєво обмежено права позивача на працю та на доступ до публічної служби, рішення про звільнення є протиправним та з цих підстав підлягає скасуванню.
В підсумку, вказане призводить до того, що оскаржуваний наказ не відповідає вимогам Закону України “Про прокуратуру”, що є підставою для його скасування.
Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.12.2019 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін в адміністративній справі.
Від представника Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує та зазначає, що згідно з п. 6 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-ІХ з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України “Про прокуратуру”.
Наведеною нормою закону спростовуються усі доводи позивача про знаходження у стані повної правової невизначеності, адже законом явно та очевидно з достатньою чіткістю було передбачено як ліквідацію існуючих раніше органів прокуратури і створення нових органів прокуратури, так і правові наслідки такої ліквідації для прокурорів.
Позивач знаходився у стані повної правової визначеності, оскільки маючи відповідну освіту та досвід професійної діяльності не міг не усвідомлювати юридичних наслідків непроходження першого етапу атестації.
За приписами пункту 7 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-IX прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
Пунктом 12 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону №113-ІХ визначено, що предметом атестації є оцінка професійної компетентності прокурора, професійної етики та доброчесності прокурора.
З огляду на викладене, доводи позивача про те, що передбачене Законом № 113-ІХ проведення атестації є порушенням його конституційних прав і свобод, не ґрунтується на вимогах закону.
Пунктом 9 розд. II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону №113-ІХ передбачено, що атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.
Згідно з п. 13 розд. II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону №113-IX атестація прокурорів включає такі етапи:
1) складення іспиту у формі анонімного письмового тестування або у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. Результати анонімного тестування оприлюднюються кадровою комісією на офіційному веб сайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора не пізніше ніж за 24 години до проведення співбесіди;
2) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.
Атестація може включати інші етапи, непроходження яких може бути підставою для ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації прокурором. Перелік таких етапів визначається у Порядку проходження прокурорами атестації, який затверджує Генеральний прокурор.
З наведених норм закону слідує, що законодавець ввів у дію чітко та однозначно визначену процедуру реформування органів прокуратури, зазначивши, які саме дії мають вчинити особи з метою подальшого проходження служби в органах прокуратури, та явно і очевидно окресливши умову продовження служби - успішне проходження атестації.
Відповідно до п. 4 розділу II Порядку для успішного складання іспиту у формі анонімного тестування на виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора з використанням комп`ютерної техніки необхідно отримати 70 балів.
За результатами анонімного тестування на виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора з використанням комп`ютерної техніки позивачем набрано 65 балів, що є менше прохідного балу для успішного складання іспиту.
У зв`язку з цим кадровою комісією № 1 на підставі п. п. 13,16, 17 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-IX, п. 6 розділу І, п. 6 розділу III Порядку, прийнято рішення від 29.10.2019 №77 про неуспішне проходження позивачем атестації.
Підпунктом 2 п. 19 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-IX визначено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України “Про прокуратуру” за умови наявності рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
Зазначені норми Закону є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів, мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами та їх посадовими особами.
Доводи позивача щодо відсутності факту ліквідації чи реорганізації Генеральної прокуратури України під час його звільнення та відсутність підстав для звільнення не можуть братися до уваги, оскільки юридичним фактом, що зумовлює звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України “Про прокуратуру” в даному випадку є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України.
Ураховуючи викладене, наказ Генерального прокурора України від 12.11.2019 № 1426ц видано на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом.
Доводи позивача з приводу протиправності його звільнення з посади в порушення КЗпП України також необґрунтовані, тому що норми Закону України “Про прокуратуру” та Закону № 113-ІХ, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади, у тому числі з адміністративної посади, є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі КЗпП України. З дня набрання чинності Законом № 113-ІХ, а саме з 25.09.2019, особливості застосування до прокурорів положень КЗпП України, на які посилається позивач, встановлюються Законом України “Про прокуратуру”. Тому з 25.09.2019 саме цей закон, а не КЗпП України, поширюється на правовідносини між ОСОБА_1 та Генеральною прокуратурою України.
Щодо тверджень позивача про те, що норми Закону від 19.09.2019 № 113-ІХ містять низку дискримінаційних положень та порушують вимоги Конституції України, представник відповідача зазначив, що на теперішній час Конституційним Судом України рішення щодо визнання неконституційними окремих положень Закону № 113-IX не ухвалено та правову оцінку нормам, вказаним у позовній заяві, не надано.
Крім того, представник відповідача зауважив, що поновлення позивача, який неуспішно пройшов атестацію, на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора, усупереч конституційному принципу рівності громадян надасть йому привілеї перед прокурорами, які успішно пройшли атестацію.
Таким чином захист прав позивача у спосіб, в який він просить, не ґрунтується на нормах законодавства.
З огляду на викладене в задоволені позову просив відмовити повністю.
Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій з аргументами відповідача не погодився, наполягав на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у позовній заяві. Крім того, зауважив, що відзив підписаний не уповноваженою особою та поданий з порушенням процесуального строку.
Від представника Офісу Генерального прокурора до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якій він просить відмовити у задоволенні позову, з огляду на доводи, зазначені у відзиві на позовну заяву. Також, зазначає, що повноваження представника відповідача належним чином підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями довіреності на представництво інтересів та наказом про призначення на посаду прокурора Томчук М.О.
Ухвалою суду від 21.02.2020 заяву відповідача щодо розгляду справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення.
Законом України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 року № 2825-IX (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.
На виконання пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2825 (в редакції Закону №3863) проведений автоматизований розподіл адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва.
За результатами автоматизованого розподілу адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України, справа № 640/24659/19 передана на розгляд та вирішення Сумському окружному адміністративному суду.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.03.2025 зазначену справу було передано на розгляд судді Сумського окружного адміністративного суду Осіповій О.О.
Ухвалою суду від 14.04.2025 прийнято адміністративну справу № 640/24659/19 до провадження судді Осіпової О.О., розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Замінено відповідача у справі - Генеральну прокуратуру України на правонаступника - Офіс Генерального прокурора, а також залучено до участі у справі Генерального прокурора України в якості співвідповідача. 
У зв`язку зі звільненням ОСОБА_2 з посади судді Сумського окружного адміністративного суду на підставі Указу Президента України № 958/2025 від 13.12.2025 та наказу голови Сумського окружного адміністративного суду від 08.01.2026 за № 5-ОС та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу розподілено судді Прилипчуку О.А.
Ухвалою суду від 16.01.2026 прийнято справу № 640/24659/19 до провадження судді Прилипчука О.А., розгляд справи продовжено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Ухвалою суду від 26.01.2026 у задоволенні клопотання представника Офісу Генерального прокурора про розгляд справи в порядку загального позовного провадження - відмовлено.
Дослідивши матеріали адміністративної справи та зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні відносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з травня 1995 року по 15 листопада 2019 року працював в органах прокуратури на різних посадах, а з 11.07.2018 - на посаді прокурора третього відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях, що підтверджується трудовою книжкою позивача НОМЕР_1 (а.с. 24-27, т. 1)
15.10.2019 на ім`я Генерального прокурора позивачем на підставі п.10 розділу ІІ “Прикінцеві і перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” подана заява про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію (а.с. 135-136, т. 1).
За результатами проходження іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора ОСОБА_1 набрав 65 балів, що підтверджується протоколом № 5 засідання Першої кадрової комісії від 29.10.2019 та додатком 2 до нього (а.с. 138-142, т. 1).
29.10.2019 Першою кадровою комісією прийняте рішення №77 про неуспішне проходження прокурором атестації, яким встановлено, що позивач за результатами проходження іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, набрав 65 балів, що є менше прохідного балу для успішного складання іспиту, він не допускається до проходження наступних етапів атестації. У зв`язку з цим прокурор третього відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва Досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України, ОСОБА_1 неуспішно пройшов атестацію (а.с. 137, т. 1).
Наказом Генерального прокурора від 12.11.2019 № 1426ц ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора третього відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва Досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України “Про прокуратуру” з 15 листопада 2019 року (а.с. 134, т. 1). 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Статтею 4 Закону України “Про прокуратуру” встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Саме Закон України “Про прокуратуру” забезпечує гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.
Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-IX “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” (діє з 25 вересня 2019 року, далі - Закон № 113-IX) до Закону України “Про прокуратуру” були внесені зміни.
Зокрема, в тексті Закону слова “Генеральна прокуратура України”, “регіональні прокуратури”, “місцеві прокуратури” замінено відповідно на “Офіс Генерального прокурора”, “обласні прокуратури”, “окружні прокуратури”.
Відповідно до пунктів 6, 7 розділу II “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 113-IX, з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України “Про прокуратуру”. Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
Пунктом 10 розділу II “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 113-IX, встановлено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.
Згідно із п. 11 Розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-IX, атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.
Пунктом 14 Розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-IX, графік проходження прокурорами атестації встановлює відповідна кадрова комісія. Атестація проводиться прозоро та публічно, у присутності прокурора, який проходить атестацію. Перебіг усіх етапів атестації фіксується за допомогою технічних засобів відео- та звукозапису.
На виконання вимог Закону № 113-IX, наказом Генерального прокурора № 221 від 03 жовтня 2019 року затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (далі - Порядок № 221).
За визначенням, що міститься в пункті 1 розділу 1 Порядку № 221 атестація прокурорів - це встановлена Розділом II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-IX та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.
У відповідності до пунктів 2, 4 Порядку № 221 атестація прокурорів Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних, місцевих прокуратур та військових прокуратур проводиться відповідними кадровими комісіями. Порядок роботи, перелік і склад кадрових комісій визначаються відповідними наказами Генерального прокурора.
Атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями прозоро та публічно у присутності прокурора, який проходить атестацію.
Предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок); 2) професійної етики та доброчесності прокурора.
Пунктами 6-8 розділу I Порядку № 221 визначено, що атестація включає в себе три етапи:
1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора;
2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки;
3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.
За результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень:
1) рішення про успішне проходження прокурором атестації;
2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Форми типових рішень визначені у додатку 1 до цього Порядку.
У відповідності до пункту 11 Порядку № 221, особиста участь прокурора на всіх етапах атестації є обов`язковою. Згідно п. 7 Порядку № 221, повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів не допускається. Якщо складання відповідного іспиту було перервано чи не відбулося з технічних або інших причин, незалежних від членів комісії та прокурора, комісія призначає новий час (дату) складання відповідного іспиту для прокурора.
Пунктом 5 розділу IIІ Порядку № 221 передбачено, що прохідний бал (мінімально допустима кількість набраних балів, які можуть бути набрані за результатами тестування) для успішного складання іспиту встановлює своїм наказом Генеральний прокурор після складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора.
Згідно із п. 4 розділу ІІ "Складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора" Порядку № 221 прохідний бал (мінімально допустима кількість набраних балів, які можуть бути набрані за результатами тестування) для успішного складання іспиту становить 70 балів.
Відповідно до пункту 5 розділу IІ Порядку № 221 прокурор, який за результатами складення іспиту набрав меншу кількість балів, ніж прохідний бал, не допускається до іспиту у формі тестування на загальні здібності та навички, припиняє участь в атестації, а відповідна кадрова комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.
В силу приписів п. п. 2 п. 19 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-IX прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України “Про прокуратуру” за умови настання однієї із наступних підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
Крім того, пунктом 6 розділу V Порядку № 221 визначено, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації є підставою для видання наказу Генерального прокурора, керівника регіональної (обласної) прокуратури про звільнення відповідного прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України “Про прокуратуру”.
Отже, рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації є законодавчо визначеною підставою для звільнення прокурора з посади, тобто спричиняє для особи негативні юридичні наслідки у вигляді її звільнення з публічної служби.
Як вже встановлено судом, ОСОБА_1 15.10.2019 подав заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію. 
Зміст вказаної заяви свідчить про те, що позивач надав згоду на проходження атестації, погодився з умовами та процедурами її проведення, що передбачені Порядком проходження прокурорами атестації, затвердженим Генеральним прокурором, а також усвідомлював наслідки неуспішного проходження ним атестації, в тому числі у вигляді звільнення з посади прокурора.
Тобто, подавши заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію, позивач підтвердив, що ознайомлений з умовами та процедурами проведення атестації, погодився на їх застосування та, маючи відповідну фахову освіту і досвід професійної діяльності, розумів правові наслідки не проходження атестації у вигляді звільнення з підстав, передбачених Законом № 113-IX.
Відповідно до наданих суду протоколу засідання Першої кадрової комісії № 5 від 29.10.2019 та Додатку № 2 довказаного протоколу позивач брав участь у анонімному тестуванні з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення знань та умінь у застосуванні закону відповідності здійснювати повноваження прокурора, за результатами якого набрав 65 балів. 
Пунктом 6 розділу V Порядку № 221 визначено, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації є підставою для видання наказу Генерального прокурора, керівника регіональної (обласної) прокуратури про звільнення відповідного прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України “Про прокуратуру”.
Відтак, суд вважає, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації є законодавчо визначеною підставою для звільнення прокурора з посади, тобто спричиняє для особи негативні юридичні наслідки у вигляді її звільнення з публічної служби.
Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним судом в постанові від 13 травня 2021 року по справі № 120/3458/20-а, та відповідно до положень ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню судами.
Таким чином суд вважає, що позивач не набрав необхідної кількості балів під час складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, що і стало підставою для прийняття комісією рішення про неуспішне проходження атестації.
При цьому суд зауважує, що рішення Першої кадрової комісії від 29.10.2019 № 77 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації є чинним, позивачем не оскаржується.
Також, на думку суду, не заслуговують на увагу доводи позивача про незаконність його звільнення у зв`язку з відсутністю процедур ліквідації, реорганізації або скорочення, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації або ліквідації.
На юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах положення цього Кодексу поширюються, якщо інше не встановлено законом (ст. 82 ЦК України).
Згідно з ч. 3 ст. 81 ЦК України порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законом. Органи прокуратури відносяться до юридичних осіб публічного права.
Виключно законами України визначаються організація і діяльність прокуратури (п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України).
Статтею 4 Закону № 1697-VІІ зазначено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до п. 19 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-ІХ звільнення прокурорів за п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VІІ здійснюється за умови настання однієї з підстав, передбачених пп. 1-4 п. 19 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-ІХ. При цьому, такої умови як прийняття уповноваженими органами чи особами рішень про ліквідацію чи реорганізацію органу прокуратури, скорочення кількості прокурорів вказаним пунктом не передбачено.
Суд погоджується з твердженням відповідача про зменшення кількості прокурорів, яке відбулося не у зв`язку з рішенням Генерального прокурора, а на підставі внесення Законом № 113-ІХ змін до ст. 14 Закону № 1697, чинна редакція якої передбачає, що загальна чисельність прокурорів становить не більше 10000 осіб, замість попередньої редакції цієї норми, яка встановлювала загальну кількість працівників прокуратури - 15 000 осіб. Тому звільнення позивача відбувалося, зокрема, і в межах скорочення кількості прокурорів.
Підстава звільнення в наказі вказана у відповідності до п.п. 2 п. 19 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-ІХ.
При цьому, до набрання чинності Законом № 113-ІХ у ч. 3 ст. 16 Закону №1697 було зазначено, що повноваження прокурора на посаді “можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом”. Після набрання чинності Законом № 113-ІХ займенник “цим” було вилучено з тексту норми, чим відбулося скасування заборони на передбачення підстав та порядку звільнення прокурорів в інших законах, окрім Закону № 1697. Отже, порядок звільнення прокурорів, який було передбачено в п. 19 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-ІХ, відповідає положенням Закону України “Про прокуратуру”.
Таким чином, чітко визначеним нормою закону юридичним фактом, що зумовлює звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VІІ, у даному випадку є не завершення процесу ліквідації чи реорганізації органу прокуратури чи завершення процедури скорочення чисельності прокурорів органу прокуратури, а виключно настання події - рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором.
Суд також не приймає до уваги доводи позивача про те, що посилання у наказі про звільнення на положення п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VІІ без зазначення конкретної підстави для звільнення, породжує для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення.
Зміст поняття юридичної визначеності, на яку посилається суд в оскаржуваному рішенні, повною мірою викладено у документі “Мірило правовладдя” підготованому Європейською комісією “За демократію через право” Венеційська комісія) у 2016 році. Серед принципів, які становлять зміст юридичної визначеності, вказано: 1) доступність законодавства, 2) доступність судових рішень, 3) передбачуваність актів права, 4) сталість і послідовність приписів права, 5) легітимні очікування, 6) унеможливлення зворотної дії, 7) принципи nullum crimen sinelege та nullum poena sinelege, 8) res judicata.
Зокрема, відповідно до п. 58 “Мірила правовладдя”, передбачуваність означає, що приписи права також мають бути передбачуваними за своїми наслідками: їх має бути сформульовано з достатньою чіткістю та зрозумілістю, аби суб`єкти права мали змогу впорядкувати свою поведінку згідно з ними.
Пункт 19 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113-ІХ сформульований відповідно до вказаних вимог.
Враховуючи, що позивач має вищу юридичну освіту та значний стаж роботи у галузі права, він міг усвідомлювати зміст та значення правових норм Закону № 113-ІХ, які регулюють його статус.
Проходження служби в органах прокуратури має особливий характер, виходячи з її місця та функцій в системі державних органів (зокрема, протидія корупції, процесуальне керівництво досудовим розслідуванням та забезпечення швидкого, повного, неупередженого розслідування кримінальних проваджень, у тому числі резонансних, тощо). У зв`язку із запровадженням Законом № 113-ІХ першочергових і тимчасових заходів, пов`язаних передусім із кадровим перезавантаженням органів прокуратури шляхом атестації прокурорів, подальша робота цих прокурорів в органах прокуратури можлива виключно у разі успішного проходження атестації.
За таких умов, застосування п.6 розділу V Порядку №221 (Рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації є підставою для видання наказу Генерального прокурора, керівника регіональної (обласної) прокуратури про звільнення відповідного прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру") є достатньою підставою для видання наказу про звільнення прокурора саме на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VІІ, а тому оскаржуваний наказ Генерального прокурора від 12.11.2019 №1426ц на підставі рішення Першої кадрової комісії № 77 від 29.10.2019 є правомірним, а підстави для його скасування відсутні.
Щодо доводів позивача з приводу протиправності його звільнення з посади в порушення КЗпП України суд зазначає наступне.
Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 07.03.2018 у справі № 807/211/17, під час вирішення справ щодо звільнення публічних службовців, пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Норми Закону “Про прокуратуру”, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі КЗпП України.
Крім того, законодавцем внесено зміни до ст. ст. 32 та 40 КЗпП України. Так, згідно з ч. 5 ст. 32 КЗпП переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус. Частиною 5 ст. 40 КЗпП України передбачено особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч. 2 цієї статті, статей 42, 42-1, ч. ч. 1-3 ст. 49-2, ст. 74, ч. З ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Частиною 5 ст. 51 Закону України “Про прокуратуру” визначено, що на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої п. 9 ч. 1 цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Таким чином, норми Закону України “Про прокуратуру” та Закону № 113-ІХ, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади, у тому числі з адміністративної посади, є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі КЗпП України.
Відповідно до абз. 2 п. 2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1991 № 1-рп/9 дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Отже, з дня набрання чинності Законом № 113-ІХ, а саме з 25.09.2019, особливості застосування до прокурорів положень КЗпП України, на які посилається позивач, встановлюються Законом України “Про прокуратуру”. Тому з 25.09.2019 саме цей закон, а не КЗпП України, поширюється на правовідносини між ОСОБА_1 та Генеральною прокуратурою України.
Щодо тверджень позивача про те, що норми Закону від 19.09.2019 № 113-ІХ містять низку дискримінаційних положень та порушують вимоги Конституції України, суд зазначає наступне.
Рішення про початок заходів з реформування (реорганізації) органів прокуратури, зокрема Генеральної прокуратури України, прийнято Верховною Радою України шляхом прийняття Закону № 113-IX.
Як зазначено в Пояснювальній записці до проекту Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури”, законопроект спрямований на запровадження першочергових і, багато в чому, тимчасових заходів, пов`язаних передусім із кадровим перезавантаженням органів прокуратури шляхом атестації чинних прокурорів, а також надання можливості всім доброчесним кандидатам, які мають належні теоретичні знання та практичні навивки, на конкурсних засадах зайняти посаду прокурора у будь-якому органі прокуратури. Основною метою законопроекту є створення передумов для побудови системи прокуратури, діяльність якої базується на засадах ефективності, професійності, незалежності та відповідальності.
Відповідно до ст. 7 Конвенції Організації Об`єднаних Націй проти корупції, ратифікованої Україною 18.10.2006, держава може встановлювати спеціальні вимоги (обмеження) до державних посадових осіб, критерії стосовно кандидатів і виборів на державні посади.
Органи прокуратури та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положень пункту 3 частини четвертої статті 19 Закону України “Про прокуратуру” прокурор зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 68 Основного Закону України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Відповідно до статті 147 Конституції України, статті 1 Закону України “Про Конституційний Суд України” від 13.07.2017 № 2136-УІІІ органом конституційної юрисдикції, який вирішує питання про відповідність Конституції України законів України, є Конституційний Суд України.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення (ч. 2 ст. 152 Конституції України).
Частиною другою статті 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Конституційний Суд України в рішенні від 24.12.1997 № 8-зп/1997 вказує на те, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.
Рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені (статті 151-2 Конституції України).
Також суд зазначає, що аналіз змісту Рішення Конституційного Суду України від 01.03.2023 №1-р (ІІ) 2023 свідчить, що пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX призвів до невизначеності у прокурорів щодо наслідків подання чи неподання заяви про проходження атестації, відповідно неподання такої заяви не могло слугувати належною підставою для звільнення прокурора.
Суд звертає увагу на ту обставину, що положення Закону № 113-IX на день їх виконання відповідачем і прийняття оскаржуваного наказу були (та є) чинними, неконституційними у встановленому законом порядку не визнавалися. Так само були чинними і положення Порядку №221, а тому правові підстави для їх незастосування відсутні. 
Окрім того, суд зазначає, що законодавець, увівши в дію визначену процедуру реформування органів прокуратури, вказав які саме дії мають учинити особи з метою подальшого проходження служби в органах прокуратури, та явно і очевидно окреслив умову продовження служби шляхом успішного проходження атестації. Наслідки непроходження атестації також були сформульовані та визначені законодавцем з достатньою для розуміння чіткістю і ясністю. Відповідно, незгода позивача з проходженням атестації, а також її умовами та процедурами, є безумовною підставою згідно з підпунктом 1 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX для його звільнення з посади та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.
Разом з цим, у статті 1 Конвенції Міжнародної організації Праці № 111 про дискримінацію в галузі праці та занять 1958 року встановлено, що будь-яке розрізнення, недопущення або перевага відносно певної роботи, що ґрунтується на її специфічних вимогах, дискримінацією не вважається.
Також при вирішенні порушеного питання необхідно враховувати позицію Конституційного Суду України, який у своєму рішенні від 07.07.2004 у справі № 1-14/2004 зазначає, що конституційний принцип рівності не виключає можливості законодавця при регулюванні трудових відносин встановлювати певні відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій, у тому числі вводити особливі правила, що стосуються підстав і умов заміщення окремих посад, якщо цього потребує характер професійної діяльності.
Ураховуючи викладене, наказ Генерального прокурора від 12.11.2019 № 1426ц видано на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом.
На підставі викладеного, суд вважає, що спірне рішення відповідає критеріям, визначеним ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, є правомірними та не підлягає скасуванню, відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Позовні вимоги про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Генерального прокурора від 2.11.2019 № 1426ц, відтак задоволенню не підлягають.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні. 
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Генерального прокурора Укарїни, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії щодо поновлення на посаді – відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   О.А. Прилипчук