справа №176/3269/25
провадження №1-кп/176/462/25

В И Р О К
Іменем України

15 грудня 2025 р. Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області
у складі: головуючого – судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Жовті Води, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження по обвинуваченню 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Запоріжжя, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, військовослужбовця Збройних Сил України, неодруженого, неповнолітніх (малолітніх) дітей на утримання не маючого, не маючого інвалідності, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз засудженого вироком Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 07 лютого 2023 року за ч. 5 ст. 407 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, до покарання у вигляді арешту на гауптвахті строком на 5 місяців,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27 листопада 2024 року за №62024050030000610,-

за участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,-

ВСТАНОВИВ:

Солдат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, займаючи посаду номера обслуги зенітно-артилерійського відділення зенітно-ракетно-артилерійського взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 12, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в умовах воєнного стану, діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів і начальників, 04 березня 2024 року, у не встановлений час, без поважних причин, самовільно залишив місце служби, а саме місце тимчасової дислокації підрозділу військової частині НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 та ухилявся від несення обов`язків військової служби, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, тривалістю понад три доби, до 23 липня 2025 року, доки самостійно не з`явився із зізнанням до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, за адресою: м. Дніпро, вул. Січових Стрільців 94.
Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю, щиро розкаявся при цьому пояснив, що дійсно 04 березня 2024 року самовільно залишив місце служби, а саме місце тимчасової дислокації підрозділу військової частині НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , після чого ухилявся від несення обов`язків військової служби до 23 липня 2025 року.
Також обвинувачений зазначив, що докази його вини добуті досудовим слідством визнає повністю і не оспорює їх, правильно розуміє зміст фактичних обставин кримінального провадження і вважає недоцільним їх дослідження, оскільки вони ніким не оспорюються. При цьому вказав, що у скоєному розкаюється, просить суворо не карати.
Визнання вини ОСОБА_3 не викликає у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Враховуючи, що обвинувачений повністю визнає свою вину у скоєному кримінальному правопорушенні, не оспорює фактичні обставини справи, погоджується з кваліфікацією вчиненого ним діяння, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, а також заслухавши думку прокурора, обвинуваченого, які не висловили жодних заперечень щодо встановлених обставин, роз`яснивши наслідки ст.ст. 349, 394 ч. 2 КПК України та з їх згоди, суд, обмежившись дослідженням доказів по справі лише допитом обвинуваченого та дослідженням характеризуючих даних відносно обвинуваченого, визнав недоцільним дослідження доказів, поданих на підтвердження події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, яке ніким не оспорюється, та роз`яснив усім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Таким чином, проводячи судовий розгляд у межах висунутого обвинувачення, відповідно до вимог ст. 337 КПК України, обвинувачення висунуте ОСОБА_3 визнається судом повністю доведеним, ніким не оспорюється. У зв`язку із чим, суд кваліфікує його дії за ч. 5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд, згідно із вимогами статей 50 та 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України належить до категорії тяжких злочинів, данні про особу винного, який раніше судимий, на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Також суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд вважає щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено. 
Враховуючи всі обставини справи в їх сукупності, характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченого до вчиненого, наявність обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд дійшов висновку про можливість застосування відносно ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 4 ст. 407 КК України.
Вказаний вид покарання, за глибоким переконанням суду, є необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого та відповідатиме цілям покарання.
Достатніх підстав для застосування статей 69, 75 КК України суд не вбачає.
Строк відбування покарання ОСОБА_3 слід рахувати з моменту його затримання, тобто з 29 липня 2025 року.
Застосований до ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах гауптвахти слід залишити без змін до набрання вироком суду законної сили.
Судові витрати за провадженням відсутні.
Цивільні позови у кримінальному проваджені не заявлено.
Керуючись ст.ст. 100, 349, 368, 371, 373-376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту його затримання, тобто з 29 липня 2025 року.
Застосований до ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах гауптвахти залишити без змін до набрання вироком суду законної сили.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подання апеляційної скарги через Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому і прокурору.

Суддя Жовтоводського міського суду
Дніпропетровської області ОСОБА_5