Справа № 738/1935/25 
№ провадження 2/738/30/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

20 березня 2026 року        м. Мена
Менський районний суд Чернiгiвської областi в складі:
суддi - Волошиної Н.В.
з участю секретаря судового засідання - Шугалій А.С.
представника позивача  – Чернілевського В.Г.,
представника ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області – 
Усачової М. В., 
відповідача – ОСОБА_1 
представника відповідача СК «Миколаївський» – Симана М.М.
pозглянувши у вiдкpитому судовому засiданнi цивільну спpаву за позовною заявою Фермерського господарства «САМ» до Головного управління Держгеокадастру в Чернігівській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Сільськогосподарського кооперативу «Миколаївський» про скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки,
В С Т А Н О В И В:
І. Зміст позовних вимог.
28 серпня 2025 року до Менського районного суду Чернігівської області через підсистему «Електронний суд», що є складовою частиною Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи надійшла позовна заява Фермерського господарства «САМ» до Головного управління Держгеокадастру в Чернігівській області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Сільськогосподарського кооперативу «Миколаївський» про скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Господарського суду Чернігівської області від 25.07.2022 по справі № 927/135/22, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 30.05.2023, задоволено позов ФГ «САМ» до Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, визнано недійсним та скасовано рішення десятої сесії Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області восьмого скликання від 30.07.2021 № 386/10 VIII «Про припинення права постійного користування земельної ділянки для ведення фермерського господарства за межами с. Локнисте на території Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області». Отже, підтверджено, що ФГ «САМ» є постійним землекористувачем земельної ділянки площею 38,2 га, що розташована на території Локнистенської сільської ради Менського району, про що 15.05.1997 видано Державний акт на право постійного користування землею серії ЧН № 00111, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 111.
Судовими рішеннями у справі № 927/959/22 за позовом ФГ «САМ» про оскарження затвердження проекту землеустрою земельної ділянки: сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 31,6808 га, у т.ч. пасовищ 31,6808 га (кадастровий номер 7423086300:11:000:0423) для громадських пасовищ, розташовану на території Локнистенської сільської ради Менського району Чернігівської області, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги ФГ «САМ» про визнання незаконним та скасування Наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області № 25-8511/14-19-сг від 05.11.2019 про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки з кадастровим номером 7423086300:11:000:0423, площею 31,6808 га, у комунальну власність Локнистенської сільської ради Менського району, код ЄДРПОУ: 04414193, правонаступником якої є Березнянська селищна рада Чернігівської області, код ЄДРПОУ 04412366, та припинення права власності Локнистенської сільської ради Менського району, код ЄДРПОУ: 04414193, правонаступником якої є Березнянська селищна рада Чернігівської області, код ЄДРПОУ 04412366, на земельну ділянку з кадастровим номером 7423086300:11:000:0423 площею 31,6808 га. - є неналежним способом захисту Позивача. Оскільки в межах земельної ділянки площею 38,2 га, яка відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ЧН № 00111 від 15.05.1997, виданого Менською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження № 149 від 21.04.1997, передана у постійне користуванні позивачу, знаходиться частина земельної ділянки з кадастровим номером 7423086300:11:000:0423, переданої в комунальну власність Локнистенській сільській раді Менського району Чернігівської області згідно з наказом Головного управління Держгеокадастру в Чернігівській області № 25-8511/14-19-сг від 05.11.2019 (що підтверджується висновком комісійної судової земельно – технічної експертизи від 19.11.2024 № СЕ-19/125-24/6462-ЗТ), Позивач не зможе зареєструвати свою земельну ділянку у Державному земельному кадастрі. Належному способу захисту права Позивача відповідає вимога про скасування державної реєстрації земельної ділянки 7423086300:11:000:0423 з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо цієї земельної ділянки. Відповідний спосіб захисту прав передбачений ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» і у випадку наявності підстав для задоволення таких позовних вимог позивач надалі зможе здійснити державну реєстрацію переданої йому у постійне користування земельної ділянки на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Враховуючи висновки Господарського суду Чернігівської області у справі № 927/959/22, Позивач звернувся до Господарського суду Чернігівської області з вимогою про скасування державної реєстрації земельної ділянки з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо цієї земельної ділянки, на підставі ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр». Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 04.06.2025 у справі № 927/243/25 позовні вимоги Позивача були задоволені. Рішення набрало законної сили. Відповідно з Державного земельного кадастру прибрано запис про земельну ділянку площею 31,6808 га з кадастровим номером 7423086300:11:000:0423, передану в комунальну власність Локнистенській сільській раді Менського району Чернігівської області, що була сформована та внесена у Державний земельний кадастр за рахунок земельної ділянки площею 38,2 га на території Локнистенської сільської ради Менського району Чернігівської області, яка була надана Позивачу для ведення селянського (фермерського) господарства, що посвідчується Державним актом на право постійного користування землею серії ЧН № 00111, про що в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею зроблено запис за № 111, та припинено право власності Березнянської селищної ради.
Крім земельної ділянки площею 31,6808 га з кадастровим номером 7423086300:11:000:0423, переданої в комунальну власність Локнистенській сільській раді Менського району Чернігівської області, що була сформована та внесена у Державний земельний кадастр за рахунок земельної ділянки площею 38,2 га на території Локнистенської сільської ради Менського району Чернігівської області, яка була надана Позивачу для ведення селянського (фермерського) господарства було сформовано ще 18 земельних ділянок, серед яких земельна ділянка з кадастровим номером 7423086300:11:000:0371, площею 2,0000 га, цільовим призначенням 01.03 для ведення особистого селянського господарства, розташована за адресою: Чернігівська область, Менський район, Локнистенська сільська рада, яка внесена до Державного земельного кадастру Відділом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області у Менському районі 12.05.2017, право власності на яку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 (надалі Відповідач-2) 14.11.2017, номер запису про право власності 23439268, а 11.07.2018 року за ОСОБА_2 (надалі відповідач-3), номер запису про право власності 26992763 та СК «Миколаївський» (надалі Відповідач-4), як орендарем 21.08.2019, номер запису про інше речове право 32943063. 
Станом на час проведення державної реєстрації земельної ділянки 7423086300:11:000:0371 в Державному земельному кадастрі було чинне право постійного користування Позивача на земельну ділянку, в межах якої формувалася дана земельна ділянка. Нотаріальної згоди Позивача на формування оскаржуваної земельної ділянки проект землеустрою не містить, Позивача не було позбавлено права користування на спірну земельну ділянку, земельна ділянка не вилучалась у нього у встановленому діючим законодавством порядку. Відповідно проект землеустрою, відповідно до якого Державним кадастровим реєстратором було зареєстровано земельну ділянку, не відповідав вимогам законодавства, у межах земельної ділянки знаходилася земельна ділянка, що перебуває у користуванні Позивача, у Державного кадастрового реєстратора не було підстав здійснювати державну реєстрацію земельної ділянки.
Факт накладання земельної ділянки 7423086300:11:000:0371 на земельну ділянку площею 38,2 га, яка була надана Позивачу для ведення селянського (фермерського) господарства, що посвідчується Державним актом на право постійного користування землею серії ЧН № 00111, підтверджується відомостями з Державного земельного кадастру, Технічного звіту по перенесенню в натуру меж земельної ділянки громадянина ОСОБА_3 для розширення селянського/фермерського господарства із земель запасу Локнистенської сільської ради Менського району, складеного Чернігівською філією Інституту землеустрою Української академії аграрних наук в 1997 році, розпорядженням Менської районної державної адміністрації від 21.04.1997 № 149 «Про відведення земельних ділянок для розширення селянських/фермерських господарств із земель районного запасу», Висновком комісійної судової земельно – технічної експертизи від 19.11.2024 № СЕ-19/125-24/6462-ЗТ, Висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 23.06.2020 № 2614-2633/20-24, Технічним звітом щодо виконання топографо-геодезичних робіт та дослідження земельних ділянок, які розташовані в Березнянській селищній раді Чернігівського району Чернігівської області від 20.08.2025. Відповідно до відомостей ДЗК та меж ділянки Позивача, що встановлювалися та досліджувалися у ході справ № 927/959/22, №927/234/25, земельна ділянка 7423086300:11:000:0371 має перетин 2.0000 га площі земельної ділянки (що становить 100% площі такої ділянки) з земельною площею 38.2 га, що на праві постійного користування перебуває у ФГ «САМ». 
Заявлений позивачем спосіб захисту - вимога про скасування державної реєстрації земельної ділянки 7423086300:11:000:0371 з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо цієї земельної ділянки в повній мірі поновить порушені права позивача. Відповідно до висновків Верховного Суду щодо належного способу захисту у подібних правовідносинах, висловлених у постанові від 21.01.2025 у справі № 904/6886/23, від 22.05.2024 у справі № 916/1750/22 – застосування такого способу захисту як скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі є належним та самостійним способом захисту. Отже, згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ч. 6, 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» - належному способу захисту прав Позивача відповідає вимога про скасування державної реєстрації земельної ділянки 7423086300:11:000:0371 з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо цієї земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відділ у Менському районі Головного управління Держгеокадастру Чернігівській області (нині Відповідач-1), формуючи нову земельну ділянку площею 2 га, якій присвоєно кадастровий номер 7423086300:11:000:0371, та в подальшому передаючи її у власність ОСОБА_1 , знав і повинен був знати про існування права постійного користування позивача та про обов`язковість погодження попередньо з позивачем таких дій. Таким чином, ГУ Держгеокадастру в Чернігівській області діяло всупереч вимогам ст. ст. 116, 118 ЗК України та ст. 50 Закону «Про землеустрій», ст.24 ЗУ «Про Державний земельний кадастр» (при цьому слід наголосити, що розроблення проекту відведення (дозвіл), надання у власність та реєстрація в ДЗК - все відбувалось в межах повноважень одного органу (ГУ ДГК в Чернігівській області), який володіє повним обсягом інформації щодо землекористувачів в межах області (в тому числі як електронні дані, так і архівні), а отже саме Відповідач-1 знав, міг знати і повинен був знати про наявність постійного користування та знав про пряму заборону закону щодо виділення землі без згоди такого землекористувача. Наявність у Державному земельному кадастрі (ДЗК) відомостей про земельну ділянку Відповідача-2 виключає можливість внесення в ДЗК відомостей про земельну ділянку позивача, що створює перешкоду у здійсненні Позивачем його права користування. Відповідно до відомостей ДЗК та меж ділянки Позивача, що встановлювалися та досліджувалися у ході справ № 927/959/22, №927/234/25, вбачається, що формування земельної ділянки 7423086300:11:000:0371 було здійснено з порушенням чинного порядку відведення. 
Позивач, посилаючись на статті 15, 16, 391 ЦК України, статті 79-1, 116, 118 Земельного кодексу України, Закон України «Про Державний земельний кадастр», статті 4, 19, 23, 27, 48, 49, 58, 60, 62, 175, 176, 177, 184, 187 ЦПК України, просить: скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі, земельної ділянки з кадастровим номером 7423086300:11:000:0371, площею 2,0000 га, цільовим призначенням 01.03 Для ведення особистого селянського господарства, що розміщується: Чернігівська область, Менський район, Локнистенська сільська рада, проведену Відділом у Менському районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області 12.05.2017 року, із закриттям запису у Поземельній книзі з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо цієї земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; стягнути на користь позивача з відповідачів солідарно судові витрати.
ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі.
Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 01 вересня 2025 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі.
15 вересня 2025 року представником відповідача Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області Усачовою М. В. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вона просить в задоволені позову відмовити. Представник відповідача зазначає про те, що Фермерське господарство «САМ» було створено ОСОБА_3 26.04.1996. ФГ «САМ» є постійним користувачем земельної ділянки, площею 38,2 га на території Локнистенської сільської ради Менського району Чернігівської області, яка була надана для ведення селянського (фермерського) господарства, що посвідчується Державним актом на право постійного користування землею серії ЧН №00111, виданим 15.05.1997, про що в книзі записів зроблено запис за №111. На час звернення Позивача з цим позовом до суду відомості про земельну ділянку, площею 38,2 га до Державного земельного кадастру не внесені, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не затверджувалася. 04.10.2016 до Головного управління надійшла заява від ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення документації із землеустрою по відведенню у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території Локнистенської сільської ради Менського району Чернігівської області. Головним управлінням вказана заява була розглянута та 17.10.2016 прийнято наказ №25-16498/14-16-сг «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою». На підставі наданого дозволу землевпорядною організацією було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який в подальшому був поданий для проведення державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі. Згідно з витягом з Державного земельного кадастру на земельну ділянку з кадастровим номером 7423086300:11:000:0371 площею 2,0000 га її державна реєстрація була проведена в Державному земельному кадастрі 12.05.2017 державним кадастровим реєстратором відділу у Менському районі Головного управління. На час здійснення державної реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі 12.05.2017, земельна ділянка позивача не була зареєстрована в Державному земельному кадастрі, а тому кадастровому реєстратору не могло бути відомо про знаходження в межах земельної ділянки, реєстрацію якої він здійснював, земельної ділянки Позивача. За відсутності підстав встановлених приписами частини 6 статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація була проведена. На думку представника Головного управління, вимога про скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі з одночасним припиненням всіх речових прав є похідною, оскільки залежить від законності прийнятих Головним управлінням наказів про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою та про затвердження такої документації. Щодо заявленого до відшкодування розміру судових витрат Головне управління зазначає, що позивачем у позові зазначено, що витрати на професійну правничу допомогу він попередньо оцінює у 55 000 грн, а остаточний розмір буде розрахований після завершення провадження у справі. На думку Головного управління зазначений позивачем розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи, оскільки справа не складна, містить одну вимогу немайнового характеру. Докази додані до матеріалів цього позову були зібрані під час розгляду судових справ №927/135/22, №927/959/22, №927/243/25. Оскільки Позивачем до матеріалів справи не додано детальний опис робіт (наданих послуг) наразі неможливо оцінити обсяг часу витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, тому вважає розмір витрат позивача на правничу допомогу адвоката завищеним та таким, що не є співмірним зі складністю справи.
02 жовтня 2025 року до суду від відповідача СК «Миколаївський» надійшли додаткові пояснення, в яких представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Додаткові пояснення мотивовані тим, що у 2016 році ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру в Чернігівській області із заявою про надання дозволу на виготовлення документації із землеустрою по відведенню у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га на території Локнистенської сільської ради Менського району Чернігівської області, яка була розглянута, після чого видано наказ “Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою”, на підставі якого було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та в подальшому проведена державна реєстрація земельної ділянки площею 2,0000 га, кадастровий номер 7423086300:11:000:0371 в Державному земельному кадастрі. Після цього ОСОБА_1 подав заяву про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства. 31 липня 2017 року ГУ Держгеокадастру в Чернігівській області розглянуто заяву та видано наказ № 25-11667/14-17-сг «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» за яким ОСОБА_1 передано земельну ділянку у власність. Після чого державним реєстратором було зареєстровано право власності на земельну ділянку в ДРРП у встановленому законом порядку. Скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки з кадастровим номером 7423086300:11:000:0371 неможливе без скасування права власності на цю земельну ділянку. Предстаник відповідача вважає, що ОСОБА_1 , як учасник бойових дій, який отримав земельну ділянку безоплатно є добросовісним набувачем, оскільки використав одноразове право безоплатно отримати земельну ділянку у власність із земель державної або комунальної власності за певним цільовим призначенням, що передбачено статтею 121 ЗК України. 21.08.2019 наступним законним власником за договором купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_2 укладено договір оренди землі з СК «Миколаївський», який було зареєстровано в ДРРП, номер запису про інше речове право 32943063. При здійсненні реєстрації договорів оренди земельної ділянки реєстратором перевіряється об`єкт нерухомості щодо його належності, відсутність арештів щодо майна. Позивач у своїй позовній заяві не конкретизував позовні вимоги, питання про скасування наказів не ставить. Фактично, в позовній заяві позивач оспорює дії ГУ Держгеокадастру в Чернігівській області, що полягають у скасуванні державної реєстрації земельної ділянки та просить припинити право власності, набуте на земельну ділянку безоплатно в установленному порядку за рахунок земель державної власності, однак, згідно з ст.387 ЦК України тільки власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до діючого законодавства землями комунальної власності ОТГ вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, тож позивачем в даному випадку має бути Березнянська селищна рада. Усі експертні висновки базуються на Технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виготовленій з порушеннями у 2020 році за заявою ОСОБА_3 (замовником мало бути ФГ «САМ») та є матеріалами кримінального провадження, в якому жодній особі не оголошено підозру, а тому використання таких відомостей у цивільному позові заборонено. Так, 23.12.2020 в ЄРДР за заявою ОСОБА_3 за № 42020271010000340 були внесені відомості про нібито вчинення злочину за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України. До заяви про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_3 було додано як докази Технічну документацю із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) виготовлену у 2020 році, в якій міститься заява ОСОБА_3 від 17.04.2020. Ухвалою Деснянського районного суду міста Чернігова від 14.01.2021 накладено арешт на земельну ділянку, з забороною володільцю (або іншим особам, які уповноважені на вчинення реєстраційних дій) права на відчуження, розпорядження та/або користування земельною ділянкою. За вказаних обставин, відповідач вважає, що позивачем пропущено трирічний строк звернення до суду з вказаним позовом. Крім вирішення питання про компенсацію добросовісному набувачеві вартості майна постає питання відшкодування здійснених поліпшень земельної ділянки орендарем земельної ділянки СК «Миколаївським». Після укладення договору оренди землі при огляді земельної ділянки агрономічною службою СК «Миколаївський» було виявлено, що земельна ділянка значно поросла дикорослими деревами груші та берези, вкрита кротовинами та значно забур`янена. Для ефективного використання земельної ділянки було здійснено поліпшення, а саме: видалення дикорослих дерев груші та берези вартістю 5000 грн. на один гектар; - ліквідація кротовин дисками вартістю 800 грн. на один гектар; докорінна обробка на глибину орного шару вартістю 1700 грн. на один гектар; внесення аміачної селітри на суму 1500 грн. на один гектар. Представник позивача в позові зазначає про те, що орієнтовний розмір понесених судових витрат за надання професійної правничої допомоги у даній справі становить 55000 грн, остаточний розмір буде обчислений після завершення провадження у справі. Представник відповідача просить врахувати суд, що позивач звернувся до суду з сімнадцятьма аналогічними позовами, в кожному з яких розмір заявленої позивачем професійної допомоги становить орієнтовно 55000 грн. З огляду на те, що докази витрат будуть надані позивачем після завершення розгляду справи, тому письмові пояснення з даного приводу відповідачем СК «Миколаївський» будуть надані пізніше після ознайомлення з витратами позивача.
21 жовтня 2025 року до суду від відповідача СК «Миколаївський» надійшло клопотання про долучення доказів: схеми розміщення орендованих земельних ділянок СК «Миколаївський»; копії Державного акту серії ЧН № 00112 від 15 травня 1997 року, виданого ОСОБА_4 
27 жовтня 2025 року до суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення на додаткові пояснення відповідача СК «Миколаївський», у яких зазначає, наданий СК «Миколаївський» документ має назву «Додаткові пояснення» та не відповідає вимогам до процесуального документа «Відзив на позовну заяву» в розумінні статей 174 та 178 ЦПК України, а тому цей документ не може бути розцінений як відзив і має бути врахований судом виключно як додаткові пояснення сторони у справі. Доводи відповідача про те, що позивач мав оскаржувати первинні адміністративні акти (Накази ГУ Держгеокадастру) замість заявленої вимоги, є помилковими. Належність обраного Позивачем способу захисту – скасування державної реєстрації земельної ділянки у ДЗК із припиненням усіх речових прав – вже була констатована судовими рішеннями у подібних справах, зокрема у справах № 927/959/22 та № 927/243/25. Суди у вищезазначених справах дійшли висновку, що оскарження наказів Головного управління Держгеокадастру, виданих щодо проекту землеустрою, є неналежним та неефективним способом захисту. Навіть у разі скасування Наказу, земельна ділянка відповідача продовжувала б існувати як об`єкт цивільних прав у Державному земельному кадастрі (ДЗК). Лише заявлена позивачем вимога про скасування державної реєстрації земельної ділянки у ДЗК із закриттям запису та припиненням усіх речових прав відповідно до частини 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та висновків Верховного Суду відновлює порушені права ФГ «САМ». Позов ФГ «САМ» є негаторним позовом (про усунення перешкод у користуванні), а не віндикаційним (про витребування майна). Отже, позивач є належним позивачем для захисту свого речового права постійного користування. Доводи відповідача про те, що Відповідач-1 є добросовісним набувачем, є хибними, оскільки земельна ділянка була набута у власність на землях, які вже перебували у постійному користуванні ФГ «САМ» (з 1997 року), що є обтяженням і прямо виключає добросовісність. Оскільки заявлений позов не є віндикаційним (витребування майна), положення статті 390 ЦК України про компенсацію добросовісному набувачу на позивача не покладаються та до даних правовідносин не застосовуються. Витрати на поліпшення (видалення дикорослих дерев, внесення селітри) були понесені орендарем СК «Миколаївський» у межах договірних відносин з Відповідачем-1.Вирішення питання компенсації цих витрат має відбуватися між Відповідачами, а не за рахунок позивача, право якого було порушено. Позивач категорично заперечує пропуск строку позовної давності, оскільки заявлені вимоги є за своєю суттю негаторним позовом, до якого позовна давність не застосовується.
27 жовтня 2025 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача Головного управління Держгеокадастру в Чернігівській області, у якій представник позивача зазначає, що позивач (ФГ «САМ») заперечує проти доводів, викладених у Відзиві Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області (ГУ ДГК), вважаючи їх необґрунтованими, такими, що суперечать чинному законодавству та правовим висновкам Верховного Суду, і спрямованими виключно на формальне виправдання незаконного результату дій. Щодо доводів ГУ ДГК про законність дій реєстратора, оскільки ділянка позивача не була зареєстрована в ДЗК станом на 01.11.2016, а тому реєстратор «не міг знати» про накладання, повністю спростовується нормами права та прецедентною практикою. Право постійного користування ФГ «САМ» виникло у 1997 році, та посвідчується Державним актом. Відповідно до Пункту 2 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр», земельні ділянки, право користування на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. На момент реєстрації спірної ділянки у 2016 році ділянка позивача вже існувала як сформований об`єкт права, що має пріоритет над пізнішим наданням та реєстрацією. Статті 116, 118 Земельного кодексу України та стаття 50 Закону України «Проземлеустрій» не допускають та виключають можливість формування нової земельної ділянки в межах земельної ділянки, що вже перебуває у користуванні іншої особи. ГУ ДГК намагається оцінювати дії реєстратора ізольовано (лише за наявністю запису в ДЗК), тоді як Верховний Суд зобов`язує оцінювати законність дій в комплексі всіх фактичних даних справи та з урахуванням наслідків, у даному випадку, формування та реєстрація спірної ділянки відбулася за рахунок землі ФГ «САМ», що перебуває у постійному користуванні з 1997 року, що свідчить про відсутність підстав для реєстрації. Посилання ГУ ДГК на наявність Наказу про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою не легалізує дій щодо формування земельної ділянки за рахунок ділянки позивача. Аргумент ГУ ДГК про те, що вимога про скасування реєстрації є похідною, є прямим порушенням висновків Верховного Суду. Обраний позивачем спосіб захисту є належний та самостійний спосіб захисту. Належність та ефективність обраного позивачем способу захисту вже підтверджено судовими рішеннями в аналогічних справах ФГ «САМ» щодо накладання меж у справі № 927/959/22. Водночас, неналежним способом захисту є вимога про визнання незаконним та скасування наказу про затвердження проєкту землеустрою, адже скасування такого наказу не скасовує державної реєстрації земельної ділянки у ДЗК, а отже, не призводить до реального відновлення права позивача. Рішенням у справі № 927/243/25 від 04 червня 2025 року було задоволено аналогічну позовну вимогу про скасування державної реєстрації іншої спірної ділянки, сформованої за рахунок землі позивача. У справах № 927/243/25 та № 927/959/22 судами вже встановлено місце знаходження земельної ділянки, що перебуває у постійному користуванні позивача, та факт накладання на неї спірних ділянок, ці факти є преюдиціальними і не потребують повторного доказування. Заперечення ГУ ДГК щодо неспівмірності витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, оскільки справа не є простою, вимагає глибокого аналізу земельного законодавства, актуальної практики Верховного Суду та порівняльного аналізу судових експертиз та кадастрових даних; розмір витрат на правничу допомогу обґрунтований відповідно до укладеного договору, детальний опис робіт буде наданий суду згідно з вимогами ст. 137 ЦПК України; позивачем подано багато аналогічних позовів, лише свідчить про системний характер порушення його права з боку державних органів, а не про необґрунтованість витрат адвоката на представництво в кожній окремій справі.
13 січня 2026 року до суду від представника позивачав надійшло клопотання про долучення доказів: Висновку експерта від 16 грудня 2025 року № 981/25-24, складений експертом Чернігівського відділення КНДІСЕ.
Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 04 лютого 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні
ІІІ. Позиції учасників судового провадження.
Представник позивача просив задовольнити позовну заяву, посилаючись на обставини, викладені у позові.
Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області – Усачова М. В. просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.
Представник відповідача СК «Миколаївський» – Симан М.М. просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. 
Відповідач ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні позову.
Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання у судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, заяв про розгляд справи за його участі не надав.
ІV. Фактичні обставини встановлені судом.
Судом встановлено, що що згідно із Свідоцтвом про реєстрацію юридичної особи серії НОМЕР_1 , 26 квітня 1996 року зареєстроване Селянське (фермерське) господарство САМ, код ЄДРПОУ 22825267, номер запису: 10601200000000430.
Відповідно до розпорядження районної державної адміністрації Ради народних депутатів Менського району Чернігівської області від 21 квітня 1997 року № 149, ОСОБА_3 , як засновнику ФГ САМ, надано на праві постійного користування для розширення селянського/фермерського господарства земельну ділянку площею 38,2 га в межах згідно з планом, розташовану на території Локнистенської сільської ради Менського району, про що 15 травня 1997 року виданий Державний акт на право постійного користування землею серії ЧН № 00111, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 111. Державний акт включає план зовнішніх меж землекористування.
На замовлення Чернігівського обласного відділення Українського державного фонду підтримки селянських / фермерських господарств, у 1997 році, Чернігівським філіалом Інституту землеустрою Української академії аграрних наук, виготовлений технічний звіт по перенесенню в натурі меж земельної ділянки громадянина ОСОБА_3 для розширення селянського (фермерського) господарства із земель запасу Локнистенської сільської ради Менського району Чернігівської області.
Постановою Верховного Суду від 30 травня 2023 року задоволено касаційну скаргу Фермерського господарства «САМ», скасовано постанову Північного апеляційного господарського суду від 14 грудня 2022 року та залишено у силі рішення Господарського суду Чернігівської області від 25 липня 2022 року у справі за позовом ФГ САМ до Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, яким визнано недійсним та скасовано рішення Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області (десята сесія восьмого скликання) від 30 липня 2021 року №386/10-VIII «Про припинення права постійного користування земельної ділянки для фермерського господарства за межами с. Локнисте на території Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області».  Отже, матеріалами справи підтверджено, що належним користувачем земельної ділянки, загальною площею 38,2 га, що надана громадянину ОСОБА_3 в постійне користування для розширення селянського (фермерського) господарства, за Державним актом серії ЧН №00111, виданим 15 травня 1997 року, є ФГ «САМ» (позивач).
04 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся із клопотанням (датовано 03 жовтня 2016 року) до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території Локнистенської сільської ради Менського району Чернігівської області.
Наказом Головного управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області від 17 серпня 2016 року №25-16498/14-16-сг «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» надано дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Локнистенської сільської ради Менського району Чернігівської області, орієнтовний розмір земельної діляни 2,00 га, за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.
На підставі наданого дозволу землевпорядною організацією було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , для ведення особистого селянського господарства – 2,000 га, який в подальшому був поданий для проведення державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.
Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка з кадастровим номером 7423086300:11:000:0371, площею 2,0000 га, земельна ділянка сільськогосподарського призначення, вид цільового призначення – 01.03 для ведення особистого селянського господарства, розташована на території Локнистенської сільської ради Менського району Чернігівської області, зареєстрована в Державному земельному кадастрі 12 травня 2017 року.
Згідно з наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області № 25-11667/14-17-сг від 31 липня 2017 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 на території Локнистенської сільської ради Менського району Чернігівської області; надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,0000 га (кадастровий номер 7423086300:11:000:0371) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Локнистенської сільської ради Менського району Чернігівської області.
Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованою 15 серпня 2025 року, приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Крайчинською Т.В., 11 липня 2018 року, зареєстроване право власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 2.000 га, з кадастровим номером 7423086300:11:000:0371, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1411709574230. Підстава вчинення реєстраційних дій: Договір купівлі-продажу від 11 липня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Крайчинською Т.В.
Відповідно до Договору оренди землі від 21 серпня 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та Сільськогосподарським кооперативом «Миколаївський», земельна ділянка з кадастровим номером 7423086300:11:000:0371 передана в оренду строком на 7 років до 21 серпня 2026 року, про що внесені відомості як про інші речові права, а саме право оренди земельної ділянки, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
Згідно з Висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 23 червня 2020 року № 2614-2633/20-24, досліджені та визначені межі земельної ділянки, що перебуває у користуванні ОСОБА_3 для ведення селянського (фермерського) господарства відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ЧН № 00111 від 15.05.1997, виданого Менською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження № 149 від 21.04.1997, за знайденими межовими знаками у вигляді гумових шлангів; земельна ділянка з кадастровим номером 7423086300:11:000:0371 накладається на земельну ділянку площею 38,2 га, за межами населеного пункту на території Локнистенської сільської ради , що перебуває у користуванні ОСОБА_3 для ведення селянського (фермерського) господарства відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ЧН № 00111 від 15.05.1997, виданого Менською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження № 149 від 21.04.1997.
Згідно з Висновком комісійної судової земельно – технічної експертизи від 19 листопада 2024 року за № СЕ-19/125-24/6462-ЗТ, надати відповідь на запитання: «Чи є порушення меж (або накладення) земельної ділянки площею 31,6808 га з кадастровим номером 7423086300:11:000:0423, переданої в комунальну власність Локнистенській сільській раді Менського району Чернігівської області згідно наказу Головного управління Держгеокадастру в Чернігівській області № 25-8511/14-19-сг від 05.11.2019 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у комунальну власність», на земельну ділянку площею 38,2 га, яка згідно Державного акту на право постійного користування землею серії ЧН № 00111 від 15.05.1997, виданого Менською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження № 149 від 21.04.1997, передана у постійне користування ОСОБА_3 , який є засновником Фермерського господарства «САМ», відповідно до документації із землеустрою на ці земельні ділянки? Якщо так, то яка площа та координати площини накладання?» - не представляється за можливе, у звязку з тим, що у складі документації із землеустрою на земельну ділянку площею 38,2 га відсутній каталог координат всіх поворотних точок меж земельної ділянки. 
Водночас, користуючись правом, визначеним статтями 69 та 98 Господарського процесуального кодексу України, експертами надано відповідь про те, що наявне порушення меж та накладання земельної ділянки площею 31,6808 га з кадастровим номером 7423086300:11:000:0423, переданої в комунальну власність Локнистенській сільській раді Менського району Чернігівської області згідно наказу Головного управління Держгеокадастру в Чернігівській області № 25-8511/14-19-сг від 05.11.2019 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у комунальну власність», на земельну ділянку площею 38,2 га, яка згідно Державного акту на право постійного користування землею серії ЧН № 00111 від 15.05.1997, виданого Менською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження № 149 від 21.04.1997, передана у постійне користування ОСОБА_3 , який є засновником Фермерського господарства «САМ». Площа накладання становить - 7,5611 га. координати площини накладання наведені у додатку 1 до висновку експерта.
Згідно з Висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 16 грудня 2025 року №981/25-24, межі земельної дділянки 7423086300:11:000:0371 накладається на земельну ділянку площею 38,2 га, яка згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ЧН № 00111 від 15.05.1997, виданого Менською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження № 149 від 21.04.1997, передана в постійне користування ОСОБА_3 для ведення селянського (фермерського) господарства, межі якої були встановлені в ході проведення комісійної судової земельно-технічної експертизи, за результатами якою складено висновок від 19 листопада 2024 року № СЕ-19/125-24/6462-ЗТ у справі № 927/959/22, про що наведено в додатку 1 до висновку, де межі земельної ділянки, що перебуває у постійноу користуванні у ОСОБА_3 позначені чорним кольором, межі земельних ділянок, що накладаються червоним, площі накладання заштриховані блакитним кольором.
V.Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).
У статті 41 Конституції України проголошується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Частиною першою статті 92 ЗК України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Згідно з частиною 2 цієї статті, права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають:
- підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності (а);
- громадські організації осіб з інвалідністю України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації (б);
- релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності (в);
- публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» (г);
- заклади освіти незалежно від форми власності (ґ);
- співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку (д);
- оператор газотранспортної системи та оператор системи передачі (е);
- господарські товариства в оборонно-промисловому комплексі, визначені частиною першою статті 1 Закону України Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності (є).
Пунктом 6 розділу X Перехідні положення ЗК України (в редакції Закону від 25.10.2001, що діяв з 01.01.2002, тобто на момент набрання цим нормативно-правовим актом чинності) встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01.01.2002, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити право постійного користування на право власності або право оренди.
Проте, Конституційний Суд України Рішенням N5-рп/2005 від 22.09.2005 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення п. 6 розділу X Перехідні положення ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.
Таким чином, громадяни та юридичні особи, які до 01.01.2002 отримали в постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі.
При цьому, за пунктом 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-IV (далі – Закон №1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Частиною 3 статті 3 Закону №1952-IV визначено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; або на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Суд встановив, що державний акт на право постійного користування землею серії ЧН №00111, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 111, про що свідчить відмітка в цьому акті. Відтак, він є дійсним відповідно до частини статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV.
Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 25.07.2022 по справі № 927/135/22, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 30.05.2023 року, підтверджено, що ФГ «САМ» є постійним землекористувачем земельної ділянки площею 38,2 га, що розташована на території Локнистенської сільської ради Менського району, про що 15.05.1997 видано Державний акт на право постійного користування землею серії ЧН № 00111, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 111.
За ч. 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 № 3613-VI земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).
Земельна ділянка площею 38,2 га отримана позивачем на титулі права постійного користування згідно з державним актом на право постійного користування землею серії ЧН-00111 від 15.05.1997, у Державному земельному кадастрі не зареєстрована.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що земельна ділянка, яка перебуває у власності  ОСОБА_2 повністю накладається на земельну ділянку, яка перебуває у його постійному користуванні, а тому заявлені ним вимоги є за своєю суттю негаторним позовом, метою якого є усунення перешкод ФГ «САМ» у здійсненні його права користування земельною ділянкою. Ці перешкоди мають триваючий характер і полягають не у витребуванні ділянки з незаконного володіння (це був би віндикаційний позов), а саме у наявності неправомірних відомостей у Державному земельному кадастрі (ДЗК) про формування у просторових межах кадастру на місці його ділянки – ділянки відповідача  ОСОБА_2 . Вимога про виключення з ДЗК відомостей про незаконно сформовану ділянку Відповідача є належним способом усунення триваючої перешкоди для повноцінного та безперешкодного користування Позивачем своєю ділянкою.
Щодо заявленого позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У цій статті гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, в який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором [пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)].
Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника [постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 68)].
Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними [постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункт 40)].
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Відповідно до ч.1 ст. 391 ЦК України власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися майном, тобто заявити негаторний позов.
Предметом негаторного позову є вимога позивача про усунення з боку відповідача будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Негаторний позов характеризується наступними ознаками: Негаторний позов застосовується лише якщо сторони не перебувають у договірних відносина; власник (титульний володілець), який звертається за захистом, зберігає майно у своєму володінні; сутністю вимог за негаторним позовом є усунення порушення, яка триває і має місце на момент звернення з позовом; таке порушення має неправомірний характер; до вимог за негаторним позовом строки позовної давності не можуть застосовуватися.
Позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з негаторним позовом, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, а суд має- перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова КГС ВС від 25.05.2021 у справі № 910/91/20).
Якщо зайняття земельних ділянок шляхом часткового накладення земельних ділянок не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками, тому у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном– негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок. Тому задоволення вимоги про витребування земельної ділянки в порядку віндикації з посиланням як на правову підставу такої вимоги на ст. 388 ЦК України не підлягає задоволенню. Постанови КЦС ВС від 16 лютого 2022 року у справі № 363/669/17; від 18 липня 2022 року у справі № 535/475/20; від 18 січня 2023 року у справі № 369/10847/19.
За статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (пункт 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).
Згідно зі статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Як слідує з аналізу частини першої статті 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою передбачене лише для такої земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності.
Оскільки право постійного користування земельною ділянкою приватної власності законом не передбачено, то наявність у відповідача ОСОБА_2 права приватної власності на земельну ділянку є перешкодою для державної реєстрації права постійного користування ФГ «САМ».
Отже, позивачеві належить право на захист від порушень, пов`язаних із володінням земельною ділянкою.
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункти 43, 89), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 60).
З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем.
Як установлено судом 11 липня 2018 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Крайчинською Т.В. зареєстроване право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 2.0000 га, з кадастровим номером 7423086300:11:000:0371, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1411709574230, на підставі Договору купівлі-продажу від 11 липня 2018 року, відомості про земельну ділянку містяться в електронній базі Державного земельного кадастру.
Відповідно до статті 126 ЗК України (у редакції, чинній з 01.01.2013) право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державній реєстрації прав підлягають, зокрема, такі речові права, як право власності, право постійного користування земельною ділянкою.
Згідно з вимогами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на земельну ділянку повинно бути зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Реєстрація права приватної власності на спірну земельну ділянку унеможливлює реєстрацію права постійного користування ФГ «САМ», оскільки право постійного користування може бути встановлене лише щодо земель державної або комунальної власності.
ФГ «САМ» та  ОСОБА_2  не мають між собою договірних відносин стосовно спірної земельної ділянки, що зумовлює речово-правовий характер спірних правовідносин. Зазначене зумовлює використання відповідних способів захисту.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли сторони не перебували у договірних відносинах один з одним, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту [аналогічні висновки викладені у пунктах 108-110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)].
Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права [постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14- ц (провадження № 14-256цс18), від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)].
Як зазначалось, особа може витребувати належне їй майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів місцевого самоврядування або документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право власності, оскільки їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном.
З цього приводу є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, пункт 143).
Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним [див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21 (пункт 53)]. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення [постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 181)].
Отже, у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого відповідачу було передано частину земельної ділянки, яка накладається на його земельну ділянку. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення.
Підсумовуючи викладене вище, слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц(пункт 146)].
Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.
Судом встановлено та не оспорюється учасниками справи, що позивач є постійним землекористувачем земельної ділянки площею 38,2 га, що розташована на території Локнистенської сільської ради Менського району, про що 15.05.1997 видано Державний акт на право постійного користування землею серії ЧН № 00111, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 111.
Позивач вважає, що оскільки земельна ділянка, яка передана у власність ОСОБА_1 та яка в подальшому була відчужена ОСОБА_2 накладається на його земельну ділянку, він позбавлений можливості зареєструвати право постійного користування земельною ділянкою ФГ «САМ», а відтак, звертаючись до суду, вважав належним способом судового захисту своїх прав скасування державної реєстрації земельної ділянки відповідача із одночасним припиненням усіх речових прав на неї.
Спірні правовідносини у цій справі виникли внаслідок неможливості Позивачем оформлення права постійного користування земельною ділянкою через накладення на земельну ділянку позивача зе мельної ділянки, належної на даний час відповідачу  ОСОБА_2 , а відтак, характеризуючи обраний позивачем спосіб захисту в контексті цих правовідносин, суд вважає за необхідне зауважити таке.
Оскільки за вказаних позивачем обставин цієї справи частина земельної ділянки вибула з володіння постійного користувача ФГ «САМ», а право власності на таку частину зареєстроване за відповідачем  ОСОБА_2 , суд доходить висновку, що заявлений ФГ «САМ» позов про скасування державної реєстрації земельної ділянки, у контексті встановлених обставин справи, не спрямований на ефективне відновлення права позивача, а належним (правомірним) способом захисту права позивача як постійного користувача земельної ділянки, який позбавлений можливості оформити своє право постійного користування на неї, тобто володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов про витребування земельної ділянки.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155).
У зв`язку з вищенаведеним, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ФГ «САМ» з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту.
Суд вважає безпідставним посилання позивача ФГ «САМ» на рішення Господарського суду Чернігівської області у справах № 927/959/22 та № 927/243/25 як на такі, що мають преюдиційний характер.
Верховний Суд у постанові від 04 червня 2020 року справа № 522/7758/14-ц (провадження № 61-40927св18) зазначив про наступне.
Преюдиційні факти – це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
ВС зауважив, що преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі.
При цьому, оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, то в інших випадках ці обставини встановлюються на загальних підставах.
Особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів.
Тобто, якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається. Тому не може мати преюдиційного значення під час розгляду інших справ рішення ухвалене Господарським судом для ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , СК «Миколаївський», які участі у розгляді вказаної справи не брали.
ВС підкреслив, що обставини, на які посилається позивач, за умов розгляду судом інших справ, зокрема за участю сторін цієї справи, підлягають встановленню на загальних підставах.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155).
У зв`язку з вищенаведеним, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ФГ «САМ» з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту.
Керуючись статтями 4, 5, 10, 12, 13, 258, 259, 263-265, 352, 354,355 ЦПК України, суд -
УХВАЛИВ:
У задоволенні позовних вимог Фермерського господарства «САМ» до Головного управління Держгеокадастру в Чернігівській області,  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Сільськогосподарського кооперативу «Миколаївський» про скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду.
Позивач: Фермерське господарство «САМ», місцезнаходження село Боромики, вулиця Набережна, 10, Чернігівський район Чернігівська область, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України – 22825267.
Відповідачі:
Головне управління Держгеокадастру в Чернігівській області, місцезнаходження місто Чернігів, проспект Миру, 14, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України – 39764881;
ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ;
ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ;
Сільськогосподарський кооператив «Миколаївський», місцезнаходження село Миколаївка, вулиця Миру, 46, Чернігівський район, Чернігівської області, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України – 00851436.

Суддя Н.В.Волошина