Справа № 446/1634/23 Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т. І. 
Провадження № 22-ц/811/2534/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,  
секретаря Гаврилюк Я.Ю.
з участю представника прокуратури Сеніва О.П., представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Кравчука П.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кравчука Петра Івановича на рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 12 червня 2025 року в складі судді Котормуса Т.І. у справі за позовом Жовківської окружної прокуратури до Кам`янка-Бузької міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності, рішення міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -
встановив:
У липні 2023 року виконувач обов`язків керівника Жовківської окружної прокуратури звернувся до суду в інтересах держави з позовом до Кам`янка-Бузької міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності, рішення міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, просив скасувати рішення Кам`янка-Бузької міської ради №16 від 25.06.2008 «Про затвердження технічної документації із землеустрою ОСОБА_1 »; скасувати рішення Кам`янка-Бузької міської ради №17 від 21.03.2013 «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення»; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 23.06.2014 укладений між Кам`янка-Бузькою міською радою та ОСОБА_1 ; скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим №4622110100:01:009:005 площею 0,0177 га.; усунути Кам`янка-Бузькій територіальній громаді перешкоди у володінні і користуванні земельною ділянкою загального користування (тротуаром).
Вимоги обґрунтовані тим, що передана у власність земельна ділянка ОСОБА_1 площею 0,0177 га. частково накладається на землі загального користування населених пунктів, які не можуть передаватися у приватну власність, а саме тротуар по АДРЕСА_1 . Зазначене підтверджується Автоматизованою системою Державного земельного кадастру та інформацією Кам`янка-Бузької міської ради від 14.07.2023 № 1508/03-15 та є свідченням порушень «червоних ліній» АДРЕСА_1 .
Особа, якій на підставі рішення Кам`янка-Бузької міської ради була відчужена земельна ділянка, проявивши розумну обачність, не могла не знати про незаконність набуття нею цієї земельної ділянки.
Зважаючи на те, що землі загального користування віднесено до земель, які не можуть передаватися у власність, орган місцевого самоврядування не мав повноважень передавати таку земельну ділянку у власність, а тому позовні вимоги є підставні.
Таким чином, земельна ділянка з кадастровим номером № 44622110100:01:009:0005 не може існувати у встановлених межах, тому її державна реєстрація повинна бути скасована та створено новий об`єкт (об`єкти) земельних відносин з іншими межами, цільовим призначенням та кадастровим номером.
Задоволення таких вимог призведе до відновлення права загального користування тротуаром АДРЕСА_1 .
При цьому, оскільки спірна земельна ділянка лише частково входить до земель загального користування, вказане позбавляє можливості вимагати її витребування чи повернення територіальній громаді.
Покликається на те, якщо представницький орган територіальної громади, яким є орган місцевого самоврядування, діє всупереч інтересів територіальної громади, то прокурор наділений повноваженнями захищати такі нетереси територіальної громади як складову інтересів держави, за умови відсутності іншого державного органу з відповідними повноваженнями, спрямованими на здійснення такого захисту. Просив позов задовольнити.
Під час розгляду справи, 07.03.2025 від прокурора надійшла заява про зміну предмету позову, у якій прокурор просив суд скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення загальною площею 51,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 (металевий павільйон-магазин) із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи; скасувати рішення Кам`янка-Бузької міської ради №16 від 25.06.2008 «Про затвердження технічної документації із землеустрою гр. ОСОБА_1 »; скасувати рішення Кам`янка-Бузької міської ради №17 від 21.03.2013 «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення»; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 23.06.2014 укладений між Кам`янка-Бузькою міською радою та ОСОБА_1 ; скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим №4622110100:01:009:0179 площею 0,0012 га.; скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим №4622110100:01:009:0180 площею 0,0165 га.; усунути Кам`янка-Бузькій територіальній громаді перешкоди у володінні і користуванні земельною ділянкою загального користування шляхом демонтажу (знесення) нежитлового приміщення площею 51,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 (металевий павільйон-магазин).
В обґрунтування такої заяви прокурор поклилався на те, що відповідач поділив спірну земельну ділянку на дві окремі, а тому необхідно скасувати право власності на дві новоутворені земельні ділянки, так як має місце накладання на землі загального користування. Крім того, як встановлено висновком експерта, нежитлове приміщення – будівля павільйон не відповідає ознакам щодо нерухомого майна, а тому його державна реєстрація була здійснена помилково, що має наслідком скасування такої державної реєстрації.
Оскаржуваним рішенням Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 12 червня 2025 року у задоволенні позовних вимог Жовківської окружної прокуратури до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про скасування державної реєстрації права власності, рішення міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено.
Позовні вимоги Жовківської окружної прокуратури до Кам`янка-Бузької міської ради, ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності, рішення міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою задоволено частково.
Скасовано державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення загальною площею 51,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (металевий павільйон-магазин), реєстраційний номер майна 6118682.
Скасовано державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 4622110100:01:009:0179 площею 0,0012 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2823238146221).
Скасовано державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 4622110100:01:009:0180 площею 0,0165 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2823582946221).
Зобов`язано ОСОБА_1 повернути Кам`янка-Бузькій міській раді Львівської області земельні ділянки з кадастровими номерами 4622110100:01:009:0179 площею 0,0012 га, 4622110100:01:009:0180 площею 0,0165 га.
У задоволенні іншої частини позовних вимог Жовківської окружної прокуратури до Кам`янка-Бузької міської ради, ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з Кам`янка-Бузької міської ради на користь Львівської обласної прокуратури сплачений судовий збір у сумі 6056,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівської обласної прокуратури сплачений судовий збір у сумі 6056,00 грн.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – адвокат Кравчук П.І., вважає, що суд допустив недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду першої інстанції, обставинам справи, а також порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, що повинно мати наслідком зміну оскаржуваного рішення.
Звертає увагу, що суд дійшов висновку про можливість скасувати державну реєстрацію права приватної власності на нерухоме майно, повністю залишивши чинним правовстановлюючий документ на таке майно, яким у даному випадку є договір купівлі-продажу приміщення від 20.12.2004. Суд констатував, що право власності ОСОБА_1 на металевий павільйон-магазин площею 51,4 кв.м. не оспорюється і таке право зберігається за відповідачем. Як зазначив суд, дефект державної реєстрації права власності не пов`язаний із правомірністю набуття такого майна у власність, а лише із неможливістю віднесення даного об`єкта до категорії нерухомого майна і, як наслідок, його державної реєстрації.
Поряд з цим, така позиція суду не враховує положення ст. 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину у взаємозв`язку з ст. 217 ЦК України про правові наслідки недійсності, не лише усього правочину але і його частин.
Зокрема, суд залишив у юридичній силі увесь договір купівлі-продажу приміщення від 20.12.2004, у тому числі, умови договору про те, що такий договір стосується саме нерухомого майна, а не будь чого іншого.
На відміну від ситуації із земельною ділянкою де суд констатував, що відповідні рішення вичерпали свою дію шляхом їх виконання, тому скасування не призведе до ефективного захисту права на землю, суд не зробив висновку у мотивувальній частині рішення про нікчемність договору щодо будівлі.
В свою чергу, суд також вказав, що перед судом не доведено, що має місце накладання спірної земельної ділянки, яка перебуває у власності відповідача на землі загального користування міста Кам`янка-Бузька.
Разом з цим, суд виснував про нікчемність договору купівлі-продажу земельної ділянки на підставі ст. 228 ЦК України, при цьому, як на підставу позову, прокурор ніколи не покликався на не продаж ділянки на неконкурентних засадах, а вперше висновки з цього приводу появилися вже в оскаржуваному рішенні.
Таким чином, суд першої інстанції підмінив недоведену підставу позову на свою власну.
У цьому контексті зазначає, що обґрунтування судового рішення за принципом «jura novit curia» (суд знає закон) може стосуватися лише корекції нормативної, а не фактичної підстави заявленого позову.
При цьому, правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову.
Разом з цим, суд позбавив ОСОБА_1 можливості заперечувати проти неіснуючих підстав позову – конкурентність продажу земельної ділянки.
Вважає, що суд дійшов взаємовиключних висновків в оскаржуваному рішенні, оскільки вирішивши спір про позбавлення права власності на майно, суд кваліфікував його негаторним позовом, при цьому для вирішення правових наслідків недійсності правочину, суд застосував не реституцію, а речово-правовий спосіб захисту.
В свою чергу, характерними ознаками негаторного позову є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі, а також протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.
Покликається на судову практику у цьому контексті.
Також зазначає, що з врахуванням затвердженого детального плану території по внесенню змін в детальний план території для реконструкції автостанції та з метою дотримання балансу між інтересами міської ради і приватними інтересами власника, відповідач ініціював поділ належної йому земельної ділянки, внаслідок чого земельна ділянка під будівлею складає площу 0,0165 га і їй присвоєно кадастровий номер 4622110100:01:009:0180.
Зазначає, що спірна будівля зведена у 1975 році, як постійний стаціонарний приймально-заготівлений пункт, м`ясний магазин, овочевий магазин Орендно-заготівельно-торгового підприємства Кам`янка-Бузької райспоживспілки споживчих товариств Львівської області.
У 2002 спірна будівля, у зв`язку з ліквідацією відповідного підприємства, була передана на баланс ПП «Оксамит» Кам`янка-Бузької райспоживспілки, як внесок до статутного фонду підприємства для формування цілісного майнового комплексу.
24.09.2002 Червоноградським БТІ складений Технічний паспорт на жилий дім державного, громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів на вул. Тютюнника, 7а у м. Кам`янка-Бузька, із зазначенням відповідних особливостей конструктивних елементів.
Технічний паспорт не містить будь яких даних про самовільне переобладнання, тобто стан будівлі відповідає проектній документації.
На підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Кам`янка-Бузької міської ради від 15.10.2002, згідно рішення виконкому від 26.09.2002 № 376, ПП «Оксамит» було власником нерухомого майна, яке у всіх правовстановлюючих документах на будівлю іменувалося «приміщення», «нежитлова будівля», «металевий павільйон», «нерухоме майно».
Зазначені свідоцтво та рішення виконкому не визнавалися недійсними, не скасовувалися.
18.08.2004 зазначену будівлю у ПП «Оксамит» придбав ОСОБА_2 та ініціював виготовлення нової технічної документації.
Покликається на Рішення Конституційного Суду України від 11.11.2004 № 16-рп/2004 у спарві № 1-30/2004, згідно із яким право власності споживчої кооперації, набуте незалежно від часу і на не заборонених законом підставах, охороняється законом і підлягає державному захисту нарівні з правами інших суб`єктів права власності та Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Цим Положенням визначався перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності, при цьому, суд стверджуючи про відсутність Акта приймальної комісії про введення будівлі в експлуатацію, поклав такий аргумент в основу рішення про позбавлення права приватної власності та й взагалі анулювання статусу нерухомості.
При цьому, на таку обставину ніхто із учасників справи не посилався.
На думку апелянта, будівлі, які були зведені 50-100 років і більше того, мають статус нерухомості, зареєстровані без цих Актів приймальної комісії про введення будівлі в експлуатацію.
20.12.2004 ОСОБА_1 придбав спірну нежитлову будівлю, право власності останнього на таку зареєстровано 07.02.2005.
Вважає, що судова практика (постанова ВПВС від 08.09.2024 у справі № 914/1785/22) на яку покликається прокурор у контексті обгрунтування підстав скасування державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 на спірну нежитлову будівлю, є не релевантною для даної справи, оскільки правовідносини у такій є іншими, зокрема стосуються скасування державної реєстрації на юридично не існуючий, самовільно збудований, на самозахопленій ділянці, торговий кіоск.
Аналізуючи висновок експертизи від 12.02.2025, вважає, що експерт помилково застосував значення «збірно-розбірні стінові панелі» до всієї нежитлової будівлі металевий павільйон-магазин. У висновку не розкрито відмінність в ознаках рухомого та нерухомого майна. Також, експерт дійшов помилкового, суб`єктивного висновку, що конструктивні схеми будівлі павільйону передбачали його швидке спорудження і демонтаж та переміщення в інше місце використання.
Зокрема, на момент реєстрації первинного права власності спірна будівля вже стояла на стрічковому бутобетонному фундаменті, мала цегляні перегородки всередині та була обкладена цеглою.
Звертає увагу на інший підхід експерта Мельника О. у подібній ситуації, зокрема у справі № 446/1542/19, де нерухомим майном експерт визнав огорожу із керамічної цегли на бетонному цоколі.
В свою чергу, згідно висновку експерта ТзОВ «Судово-експертне бюро України», технічна можливість перенесення нежитлової будівлі, розташованої за адресою АДРЕСА_1 без її знецінення – відсутня.
Звертає увагу на те, що ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» дає визначення тимчасової споруди торгівельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення, однак суд повністю проігнорував наявність фундаменту у спірної будівлі, про наявність якого вказується в обох висновках експертизи.
Вважає, що скасування права приватної власності ОСОБА_1 відбулося не у державних чи громадських інтересах, а в інтересах приватної особи ТОВ ВКК «Еталон», оскільки детальний план території замовлено цим товариством.
Покликаючись на норми матеріального права щодо поняття та обсягу правомочностей за правом власності, а також на практику Європейського суду з прав людини у цьому контексті, зазначає, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Кожному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним, але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Просить скасувати рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 12 червня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
05.08.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив заступника керівника Львіської обласної прокуратури Уманця О.В. на апеляційну скаргу, у якому наводячи заперечення доводам апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи із такого.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що державна реєстрація права власності на момент первинного набуття права власності на спірний об`єкт, а також на момент набуття права власності на цей об`єкт ОСОБА_1 була врегульована Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, який був затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5, яке передбачало, що державній реєстрації підлягає право власності на закінчене будівництвом нерухоме майно, яке прийняте в експлуатацію у встановленому законодавством порядку. При цьому, не підлягають державній реєстрації право власності та інші речові права на тимчасові споруди (п 1.6).
Водночас, чинним на час здійснення державної реєстрації права власності на спірну будівлю, пунктом 8 Положення про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 р. №449 передбачено, що прийняття державними приймальними комісіями закінчених будівництвом об`єктів в експлуатацію оформляється актами.
При цьому, у матеріалах інвентаризаційної та реєстраційної справи Червоноградського МБТІ щодо нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_1 відсутній акт державної приймальної комісії про прийняття об`єкта в експлуатацію.
Крім цього, висновком комплексної, судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи від 12.02.2025 №3954-Е доводиться, що нежитлова будівля (металевий павільйон-магазин), який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_1 , не відповідає ознакам щодо нерухомого майна, існує можливість переміщення зазначеного об`єкту без зміни призначення, тому його можливо віднести до збірно-розбірних будівель.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що державна реєстрація права власності на металевий павільйон - будівлю за адресою АДРЕСА_1 здійснена безпідставно, оскільки таке майно не відповідає критеріям нерухомого майна, а також без відповідного документа про введення будівлі в експлуатацію.
Також, встановлені характеристики такого майна не узгоджуються з вимогам статті 181 ЦК України, який був чинний на час набуття права власності ОСОБА_1 та здійснення за ним державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно.
При цьому, висновок експерта №16/25 від 24.04.2025 виготовленим експертом ОСОБА_3 ТзОВ «Судово-експертне бюро України», не спростовує вищевказаних висновків суду.
Таким чином, суд дійшов ввисновку, що позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно підлягає до задоволення як обґрунтована та підставна.
Разом з цим, суд вказав, що право власності ОСОБА_1 на металевий павільйон-магазин площею 51,4 кв.м., як на рухому річ, не оспорюється і таке право власності зберігається за відповідачем. Дефект державної реєстрації права власності не пов`язаний із правомірністю набуття такого майна у власність, такий дефект державної реєстрації права власності пов`язаний із неможливістю віднесення даного об`єкта до категорії нерухомого майна і як наслідок його державної реєстрації.
Водночас, не може бути задоволена позовна вимога прокурора в частині закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи, оскільки у справі відсутні дані про відкриття такого розділу, реєстрація права власності була здійснена до запровадження Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Оскільки питання щодо набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт судом не вирішується, то визначені даною нормою закону підстави для ухвалення рішення про закриття розділу Державного реєстру прав відсутні.
В свою чергу, суд вказав, що скасування рішення Кам`янка-Бузької міської ради від 25.06.2008 №16 «Про затвердження технічної документації із землеустрою гр. ОСОБА_1 », як і рішення Кам`янка-Бузької міської ради від 21.03.2013 №17 «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення» не призведе до ефективного захисту права, оскільки такі вичерпали свою дію шляхом виконання, тому суд відмовив у задоволенні позовних вимог про скасування рішень міської ради про затвердження технічної документації із землеустрою від 25.06.2008 та рішення про продаж земельної ділянки від 21.03.2013.
Що стосується вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.06.2014 укладеного між Кам`янка-Бузькою міською радою та ОСОБА_1 та скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки, які утворилися після її поділу, то з долученої до матеріалів справи копії рішення Кам`янка-Бузької міської ради від 29.04.2025 №25, яким затверджено детальний план території по АДРЕСА_1 , суд не може дійти самостійного висновку про те, чи має місце накладання земельної ділянки на червоні лінії і яка площа такого накладання, будь-якого експертного дослідження щодо даних цього детального плану території матеріали справи не містять.
За таких умов, перед судом не доведено, що має місце накладання спірної земельної ділянки, яка перебуває у власності відповідача ОСОБА_1 на земель загального користування міста Кам`янка-Бузька.
Також, суд звернув увагу, що рішенням Кам`янка-Бузької міської ради від 23.08.2018 №14 затверджено детальний план території по АДРЕСА_2 , яким фактично охоплюється і земельна ділянка з кадастровим номером 4622110100:01:009:0005, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розміщена за адресою АДРЕСА_1 .
При цьому, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.06.2024 у справі №380/4894/24, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2025 визнано протиправним та нечинним рішення Кам`янка-Бузької міської ради від 23.08.2018 №14.
Таким чином, оскільки взятий експертом за основу детальний план території визнаний у встановленому законом порядку судом протиправним, суд вказав, що у цій частині висновок експерта не може слугувати доказом накладання спірної земельної ділянки на землі загального користування міста Кам`янка-Бузька, оскільки він ґрунтується на даних, які перестали існувати.
Наявне у матеріалах справи викопіювання з генерального плану не дає можливості встановити місцезнаходження червоних ліній на АДРЕСА_1 , тому оскільки ані на момент прийняття рішення про продаж земельної ділянки (21.03.2013), ані на момент розгляду справи в суді, встановити, чи накладалась (якою площею) на землі загального користування АДРЕСА_1 з кадастровим номером 4622110100:01:009:0005, площею 0,0177 га., з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розміщена за адресою АДРЕСА_1 і яка належала на праві власності ОСОБА_1 не надається можливим, то у задоволенні позову у цій частині суд відмовив за недоведеністю.
В свою чергу, суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 23.06.2014 є нікчемний на підставі статті 228 ЦК України, а тому такий договір не може бути визнаний недійсним, однак суд може застосувати правові наслідки недійсності нікчемного правочину.
Так, щодо нікчемності договору купівлі-продажу земельної ділянки, то у своєму позові прокурор посилався зокрема на те, що державна реєстрація права власності на металевий павільйон була проведена незаконно, а також вважав, що договір купівлі-продажу земельної ділянки під даним об`єктом є недійсний.
Зокрема, прокурор фактично просив суд усунути перешкоди територіальній громаді у користуванні земельною ділянкою, а відповідач вимоги про повернення коштів не заявляв, тому суд вважав, що земельну ділянку необхідно повернути у комунальну власність шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_1 повернути її.
Продаж земельної ділянки з кадастровим номером 4622110100:01:009:0005, площею 0,0071 га було здійснено саме відповідачу ОСОБА_1 оскільки у нього у власності був об`єкт нерухомого майна, який розташований на цій земельній ділянці, однак укладений договір без дотримання конкурентних засад, тобто спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою комунальної власності є нікчемним згідно з частинами першою та другою статті 228 ЦК України. 
У цьому контексті суд врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 20.07.2022 у справі №923/196/20 та у постанові від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц.
Крім цього, формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб, оскільки спірна земельна ділянка первинно була однією, а дві існуючі земельні ділянки сформовані в результаті її поділу, то поверненню підлягають ті ділянки, які утворилися в результаті поділу.
Оскільки перед судом не доведено, що мало місце накладання земельної ділянки загального користування АДРЕСА_1 і земельної ділянки на якій розташований такий металевий павільйон, суд дійшов висновку про неможливість задоволення вимоги про демонтаж нежитлового приміщення площею 51,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , як похідної вимоги прокурора.
Зважаючи на те, що правовідносини між ОСОБА_1 та Кам`янка-Бузькою міською радою щодо спірної земельної ділянки виникли на підставі договору купівлі-продажу від 23.06.2014, то застосування до таких правовідносин речово-правових способів захисту прав виключається, при цьому, саме застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (реституція) як юридичний наслідок констатації нікчемності договору є належним та ефективним способом захисту порушеного права в цій справі.
Суд також обґрунтував право прокурора на звернення до суду з даним позовом та заявлення позову у межах строку визначеного законом, відтак відсутності підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.
При цьому, суд погодився із доводами Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, що управління не повинно відповідати за вимогами позивача, а також нести будь-які негативні наслідків у вигляді сплати судового збору чи інших судових витрат, оскільки такий відповідач не був учасником спірних правовідносин, тобто не укладав спірні договори, не надав земельну ділянку у власність тощо.
Також суд вирішив питання судових витрат.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Враховуючи наведене, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).
Судом першої інстанції встановлено, що нежитлова будівля за адресою АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2004, за яким ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 нежитлову будівлю (металевий павільйон-магазин) і відповідно до витягу від 07.02.2005 ДКП Червоноградське МБТІ здійснило державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на це приміщення (т. 1, а.с. 108-109).
Матеріали інвентаризаційної справи на будівлю АДРЕСА_1 свідчать, що згідно із свідоцтвом про право власності на будівлю, первинно право власності на металевий павільйон - будівлю за адресою АДРЕСА_1 було зареєстровано Червоноградським МБТІ 15.10.2002 за підприємством «Оксамит» на підставі рішення виконавчого комітету Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 26.09.2002 №376.
25.06.2008 Кам`янка-Бузькою міською радою прийнято рішення №16 «Про затвердження технічної документації із землеустрою гр. ОСОБА_1 » відповідно до якого вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо укладення договору оренди на земельну ділянку площею 177 кв.м. для розміщення та обслуговування нежитлової будівлі (металевий магазин-павільйон) в АДРЕСА_1 , громадянину ОСОБА_1 . Також, цим рішенням вирішено надати в оренду терміном на 5 років, земельну ділянку площею 177 кв.м. для розміщення та обслуговування нежитлової будівлі (металевий магазин-павільйон) в АДРЕСА_1 , громадянину ОСОБА_1 (. 1, а.с. 25).
В подальшому, рішенням Кам`янка-Бузької міської ради від 21.03.2013 №17 «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення» вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою та звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки несільськогосподарського призначення по продажу у власність земельної ділянки площею 177 кв.м. для розміщення та обслуговування нежитлової будівлі в АДРЕСА_1 , громадянину ОСОБА_1 . Також, цим рішенням вирішено продати у власність ОСОБА_1 земельну ділянку несільськогосподарського призначення по продажу у власність земельної ділянки площею 177 кв.м. для розміщення та обслуговування нежитлової будівлі в АДРЕСА_1 . Затверджено ціну продажу цієї земельної ділянки в розмірі 15240 грн.
23.06.2014 між Кам`янка-Бузькою міською радою і ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким ОСОБА_1 придбав земельну ділянку з кадастровим №4622110100:01009:0005 площею 0,0177 га. призначену для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, що розташована в АДРЕСА_1 за ціною 16086,00 грн. (т. 1, а.с. 20-23).
Того ж дня, 23.06.2014 за ОСОБА_1 здійснено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим №4622110100:01009:0005 площею 0,0177 га. призначену для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, що розташована в АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 30).
В подальшому, 27.10.2023 ОСОБА_1 здійснив поділ земельної ділянки з кадастровим №4622110100:01009:0005 площею 0,0177 на дві земельні ділянки, а саме земельну ділянку з кадастровим №4622110100:01:009:0179 площею 0,0012 га. та земельну ділянку з кадастровим №4622110100:01:009:0180 площею 0,0165 га. (т. 1, а.с. 205-243).
У листі-відповіді від 14.07.2023 Кам`янка-Бузька міська рада вказує прокурору, що розглянувши графічні матеріали містобудівного обґрунтування земельної ділянки для розміщення та обслуговування нежитлової будівлі ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 (кадастровий №4622110100:01009:0005) має місце накладання габаритів земельної ділянки на існуючу пішохідну зону (тротуар), що у свою чергу є можливим порушенням «червоних ліній» вул. Тютюнника. Однак, на даний час, встановити точний розмір та місце накладання є неможливим у зв`язку з відсутністю технічних даних (т. 1, а.с. 24).
Звертаючись до суду з позовом, прокурор свої доводи фактично зводить до того, що за ОСОБА_1 неправомірно зареєстровано право власності на металевий павільйон, як на об`єкт нерухомого майна, тому просив скасувати державну реєстрацію права власності, як наслідок скасувати усі рішення міської ради, які стосуються формування та продажу земельної ділянки, на якій знаходиться відповідне майно, визнати недійсним договір купівлі-продажу такої земельної ділянки та усунути перешкоди у володінні та користуванні земельною ділянкою територіальній громаді, оскільки має місце накладання цієї земельної ділянки на землі загального користування, а саме на тротуар вулиці міста, шляхом повернення Кам`янка-Бузькій міській раді Львівської області земельних ділянок з кадастровими номерами 4622110100:01:009:0179 площею 0,0012 га та 4622110100:01:009:0180 площею 0,0165 га.
Заперечуючи позовні вимоги, сторона відповідача ОСОБА_1 свої доводи зводить до того, що металевий павільйон належить до нерухомого майна, який законно отриманий у власність, а накладання, придбаної відповідачем земельної ділянки на місця загального користування, відсутнє.
Колегія суддів виходить з того, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. 
У рішенні від 01 квітня 2008 року №4-рп/2008 Конституційний Суд України зазначив, що неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
Як вбачається із суб`єктного складу даного спору, позов у даній справі прокурор подав в інтересах держави, оскільки позовна заява органом місцевого самоврядування не подана.
При цьому, у позові зазначено, що особою, уповноваженою здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, є відповідач – міська рада, тому вказана особа не може бути позивачем у даній справі. 
Так, Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно із ч. 3 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. 
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (ч. 5 ст. 56 ЦПК України).
Відповідно до частини четвертої статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі – компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший – третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).
Урегульовуючи розбіжності у раніше викладених правових позиціях, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року по справі № 912/2385/18 уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, зазначивши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Зокрема, бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. 
Підсумовуючи викладене вище, необхідно відзначити, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу (ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру»). 
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Дійсно згідно Закону України «Про органи місцевого самоврядування» Кам`янка-Бузька міська рада уповноважена державою здійснювати відповідні функції щодо охорони та використання земельних ресурсів, які перебувають і є об`єктами права власності Українського народу, тому остання є матеріальним позивачем у справі, при цьому, позовні вимоги стосуються рішення цієї ради, тому у разі заявлення позову в інтересах Кам`янка-Бузької міської ради, могла б бути наявною правова конструкція за якої мало б місце співпадіння позивача та відповідача в одній особі.
За певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абзац третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»; висновки, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункти 77-83)).
Поряд з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 зауважила, що прокурор оскаржив рішення органу місцевого самоврядування, саме тому визначивши такий відповідачем, при цьому, він мав підстави звернутися до суду як позивач, вважаючи, що відсутній орган, який може захистити інтереси держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 40)).
Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє висновок суду першої інстанції, що у спірних правовідносинах, прокурор, звертаючись до суду відповідно до ст. 56 ЦПК України, обґрунтував в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а саме те, що міською радою не вживались заходи щодо захисту інтересів територіальної громади (держави).
Колегія суддів виходить з того, що спір між сторонами виник із земельних правовідносин, при цьому, такий ускладнений вимогами про скасування державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення загальною площею 51,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 та необхідністю надання оцінки доводам і вимогам, які випливають із такої.
В свою чергу, оскільки рішення суду оскаржується виключно стороною відповідача та фактично в частині часткового задоволення позову, колегія суддів слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства, законність оскаржуваного рішення в іншій частині (відмови у задоволенні позовних вимог) не перевіряє.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за доцільне у першу чергу надати оцінку спірним правовідносинам щодо набуття у приватну власність ОСОБА_1 нежитлового приміщення загальною площею 51,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , оскільки інші правовідносини, як і вимоги прокурора, є похідними від таких та фактично не можуть розглядатися самостійно.
Так, стаття 41 Конституції України визначає, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на спірний об`єкт.
У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном застосовується принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в частині 1 статті 317 ЦК України, у тому числі й право володіння.
Згідно із статтею 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Так, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових права на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та обмежень.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.
Підстави для державної реєстрації прав визначені ст. 27 Закону.
При цьому, підстави для відмови у в державній реєстрації прав визначено у ст. 24 Закону.
Зокрема, підставою для відмови в державній реєстрації прав є те, що подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, чи подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження (п. 3, 4 ч. 1 цієї статті).
Повноваження державного реєстратора та порядок їх реалізації визначаються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (зі змінами та доповненнями), постановою Кабінету Міністрів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25 грудня 2015 року № 1127 (зі змінами та доповненнями).
Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою № 1127 від 25 грудня 2015 року.
Пунктами 6, 7 цього Порядку визначено, що державна реєстрація прав проводиться за заявою особи шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.
Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.
Таким чином, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності. Вказаний за змістом правовий висновок неодноразово сформульований Верховним Судом, зокрема в постановах від 27.06.2018 у справі № 921/403/17-г/6, від 08.08.2019 у справі № 909/472/18, від 29.04.2020 у справі № 911/1455/19.
В свою чергу, відповідний правовстановлюючий документ (правочин (договір) є підставою для переходу до особи прав на нерухомість, тобто породжує відповідні зобов`язання з передачі майна, а безпосередньо набуття особою усіх повноважень власника (володіння, користування, розпорядження) відбувається в момент внесення до реєстру відповідного запису про державну реєстрацію отриманого речового права.
Колегія суддів погоджується із слушним зауваженням судом першої інстанції про те, що державна реєстрація права власності на момент первинного набуття права власності на спірний об`єкт, а також на момент набуття права власності на цей об`єкт ОСОБА_1 була врегульована Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, який був затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5 (надалі – Тимчасове положення).
Зокрема, пунктом 1.6. Тимчасового положення було передбачено, що державній реєстрації підлягає право власності на закінчене будівництвом нерухоме майно, яке прийняте в експлуатацію у встановленому законодавством порядку. Не підлягають державній реєстрації право власності та інші речові права на тимчасові споруди.
Пунктом 8 Положення про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року №449 передбачено, що прийняття державними приймальними комісіями закінчених будівництвом об`єктів в експлуатацію оформляється актами.
Як вже зазначалося, первинно право власності на металевий павільйон - будівлю за адресою АДРЕСА_1 було зареєстровано Червоноградським МБТІ 15.10.2002 за приватним підприємством «Оксамит», про що видане свідоцтво про право власності на будівлю, на підставі рішення виконавчого комітету Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 26.09.2002 №376.
Так, у 2002 спірна будівля передана на баланс ПП «Оксамит» Кам`янка-Бузької райспоживспілки, як внесок до статутного фонду підприємства для формування цілісного майнового комплексу.
24.09.2002 Червоноградським БТІ складений Технічний паспорт на жилий дім державного, громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів на вул. Тютюнника, 7а у м. Кам`янка-Бузька, із зазначенням відповідних особливостей конструктивних елементів. Технічний паспорт не містить будь яких даних про самовільне переобладнання, переобладнання, тобто стан будівлі відповідає проектній документації.
На підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Кам`янка-Бузької міської ради від 15.10.2002, згідно рішення виконкому від 26.09.2002 № 376, ПП «Оксамит» набуло у власність спірний об`єкт нерухомого майна.
18.08.2004 зазначену будівлю ПП «Оксамит» відчужило ОСОБА_2 , який ініціював виготовлення нової технічної документації.
20.12.2004 відповідач ОСОБА_1 придбав спірну будівлю, право власності останнього на таку зареєстровано 07.02.2005.
Враховуючи наведене, нежитлова будівля за адресою АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2004, за яким ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 нежитлову будівлю (металевий павільйон-магазин), а 07.02.2005 ДКП Червоноградське МБТІ здійснило державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на це приміщення (т. 1, а.с. 108-109).
З наведеного беззаперечним є те, що підставою виникнення права власності відповідача ОСОБА_1 на спірну нежитлову будівлю є договір купівлі-продажу від 20.12.2004.
Таким чином, суд першої інстанції дійсно дійшов помилкового висновку про можливість скасувати державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення загальною площею 51,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (металевий павільйон-магазин), реєстраційний номер майна 6118682, залишивши чинними усі правовстановлюючі документи на таке майно, як первинного власника так і останній договір купівлі-продажу приміщення від 20.12.2004, як правову підставу, за якою таке майно набуте відповідачем. 
При цьому, суд констатував, що право власності ОСОБА_1 на металевий павільйон-магазин площею 51,4 кв.м. не оспорюється і таке право зберігається за відповідачем. 
Зокрема, як підставу для задволення вимог у цій частині суд зазначив, що дефект державної реєстрації права власності не пов`язаний із правомірністю набуття такого майна у власність, а лише із неможливістю віднесення даного об`єкта до категорії нерухомого майна і, як наслідок, його державної реєстрації.
Колегія суддів виходить з того, що відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно з частиною другою цієї статті рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
Верховний Суд у постанові № 203/4180/15-ц від 18.12.2019 вказав, що тимчасова споруда є рухомою річчю, оскільки виготовляється з полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без закладення фундаменту, а тому вільне переміщення тимчасових споруд у просторі можливе без зміни їх призначення.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що металевий павільйон - будівля за адресою АДРЕСА_1 , не відповідав характеристикам нерухомого майна, ані на час первинної реєстрації права власності, ані на час реєстрації права власності за відповідачем ОСОБА_1 , тому підставними є доводи прокурора про те, що така державна реєстрація права власності не відповідає закону і підлягає скасуванню.
Фактично, згадавши про первинну реєстрацію права власності на спірний металевий павільйон - будівля за адресою АДРЕСА_1 , суд і таку пов`язав із неправомірністю, на його думку, вчинених реєстратором дій.
У практиці Великої Палати Верховного Суду закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно [див., зокрема, пункт 98 постанови від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20)]. Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (підпункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (підпункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (підпункт 6.13) та інші).
В свою чергу, колегія суддів виходить з того, що реєстратор не вирішує спору про право, однак будучи зобов`язаним перевірити юридичну підставу набуття права (договір, рішення суду тощо), останній оцінює підстави набуття права власності, виключно у межах формальної правової оцінки поданих документів.
Як неодноразово зазначено прокурором та місцевим судом, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. 
Поряд з цим, при дослідженні вже судом обставин існування в особи права власності на нерухомість, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).
Разом з цим, як зазначалося вище, подібні вимоги чи доводи (юридичні підстави набуття права первісним і наступними власниками), як і обґрунтування незаконності таких, у прокурора з цього приводу відсутні. 
У положеннях статті 86 ЦК УРСР (1963 року), який набрав чинності з 01.01.1964, було встановлено, що власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна, усі форми власності є рівноправними.
Відповідно до статті 94 ЦК УРСР (1963 року) колгоспи, інші кооперативні організації, їх об`єднання володіють, користуються і розпоряджаються майном, що належить їм на праві власності, відповідно до їх статутів.
Право розпорядження майном, що є власністю колгоспів, інших кооперативних організацій, їх об`єднань належить виключно самим власникам.
У Рішенні Конституційного Суду України від 11.11.2004 № 16-рп/2004 у справі № 1-30/2004 (справа про захист права власності організацій споживчої кооперації) встановлено, що Конституція (Основний Закон) Української РСР за політико-економічною природою та соціальною спрямованістю власність на засоби виробництва за суб`єктами права власності поділяла на державну (загальнонародну), власність колгоспів та інших кооперативних організацій, їх об`єднань, а також майно профспілкових та інших громадських організацій (статті 10, 11, частина 1 статті 12, статті 14, 15 Конституції Української РСР), при цьому кооперативні організації були суб`єктами права власності на засоби виробництва та інше майно і мали право на власність, відокремлену від державної. Право власності споживчої кооперації, набуте незалежно від часу і на не заборонених законом підставах, охороняється законом і підлягає державному захисту нарівні з правами інших суб`єктів права власності.
У підсумку, колегія суддів приходить переконання про те, що як право власності ПП «Оксамит» так і суб`єктивні права власника відповідача ОСОБА_1 щодо спірної будівлі підлягають охороні законом, а у випадку порушення таких - державному захисту нарівні з правами інших суб`єктів права власності, відтак доводи про неможливість посягання на такі без чітко визначеної законом підстави.
У цьому контексті доцільним буде врахувати висновок експерта №16/25 від 24.04.2025 виготовлений експертом Галай О.Р. ТзОВ «Судово-експертне бюро України» на замовлення сторони відповідача, слідуючи якому технічна можливість перенесення нежитлової будівлі, розташованої за адресою АДРЕСА_1 без її знецінення відсутня, оскільки після перенесення нежитлової будівлі на нове місце, необхідно провести роботи з влаштування фундаменту будівлі, відновлення його облицювання з цегляних стін, відновлення перегородок, проведення робіт з опорядження внутрішніх приміщень, ремонту конструкції металевого каркасу для відновлення її несучої здатності, його облицювання та підключення будівлі до інженерних мереж електропостачання (т. 3 а.с. 21-26).
Як наслідок, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував доводів про неможливість скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно без оцінки та скасування правовстановлюючого документа на таке майно, що свідчить про неможливість залишення рішення суду у законній силі у цій частині.
В свою чергу, суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.
Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Частиною 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні позовних вимог про скасування рішення Кам`янка-Бузької міської ради №16 від 25.06.2008 «Про затвердження технічної документації із землеустрою гр. ОСОБА_1 »; скасування рішення Кам`янка-Бузької міської ради №17 від 21.03.2013 «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення» та визнання недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 23.06.2014 укладений між Кам`янка-Бузькою міською радою та ОСОБА_1 , оскільки вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи.
Крім цього, отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність або у користування є лише першою стадією у процедурі вирішення питання про передачу земельної ділянки зацікавленій особі.
Надання дозволу на розробку проєкту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку. Такий висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №380/624/16-ц.
Окрім цього, згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 29.09.2020 у справі №688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) у дозволі на виготовлення проекту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись). Конкретизується ж земельна ділянка у проекті землеустрою. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проєкту землеустрою тощо (стаття 50 Закону України «Про землеустрій»).
Що стосується вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки, колегія суддів зауважує таке.
Частина друга статті 120 ЗК України закріплює принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За приписом цієї частини визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на відповідні житловий будинок, будівлю чи споруду (див висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16).
Згідно із принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц).
Перехід права на земельну ділянку до нового набувача нерухомого майна відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою (див. пункт 7.42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).
Положеннями ст. 204 УК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Тобто, стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, допоки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Відповідна практика є усталеною, з огляду на постанову ВП ВС від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), постанову КЦС ВС від 28.07.2021 у справі № 759/24061/19.
За загальним правилом, договір як універсальний регулятор приватних відносин, є підставою для встановлення (зміни чи припинення) приватних прав і обов`язків та інших наслідків саме для його сторін. Тобто, по-перше, регулююча сила договору стосується його сторін. По-друге, в певних випадках не сторона договору може наділятися правами та обов`язками (наприклад, стаття 636 ЦК України, частина перша статті 816 ЦК України). По-третє, законодавець в окремих випадках, з урахуванням того, що інші особи (не сторони договору) не можуть ігнорувати існування договору між сторонами, а також фактичне та правове становище, яке є його результатом, передбачає спеціальні правила при «інтервенції» в «чужі» договірні відносини. Постанова КЦС ВС від 08 червня 2022 року у справі №396/269/18.
Відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України, правом оспорювати правочин законодавець наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, заінтересованих (третіх) осіб, що не є сторонами правочину.
При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).
У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
У даному випадку прокурор має довести порушення оспорюваним договором купівлі-продажу земельної ділянки від 23.06.2014 укладеним між Кам`янка-Бузькою міською радою та ОСОБА_1 , інтересів (прав) держави, а також те, що визнанням такого (в цілому чи окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Крім того, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі №905/1227/17).
У пункті 56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) містяться висновки про те, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо ж повернення майна відчужувачу не відновлює права позивача, то суд може застосувати інший ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог (схожий за змістом висновок викладено в пункті 8.49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 (провадження № 12-1гс23)).
Позовні вимоги у цій частині прокурор обґрунтовує тим, що земельна ділянка, яка була продана ОСОБА_1 частково накладається на землі загального користування населених пунктів, які не можуть передавати у власність, а саме на тротуар по АДРЕСА_1 , тобто доводить недійсність оскаржуваного договору.
Так, 23.06.2014 між Кам`янка-Бузькою міською радою і ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки за яким ОСОБА_1 придбав земельну ділянку з кадастровим №4622110100:01009:0005 площею 0,0177 га. призначену для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, що розташована в АДРЕСА_1 за ціною 16086,00 грн. (том 1, а.с. 20-23).
Того ж дня, 23.06.2014 за ОСОБА_1 було здійснено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим №4622110100:01009:0005 площею 0,0177 га. призначену для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, що розташована в АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 30).
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що землі загального користування, до яких належить, зокрема, пішохідна доріжка не можуть передаватися у приватну власність, при цьому, встановлення такої обставини, як і частини земельної ділянки, яка має накладання, має відбуватися на підставі належних та допустимих доказів.
Згідно із відповіддю Кам`янка-Бузької міської ради від 14.07.2023, розглянувши графічні матеріали містобудівного обґрунтування земельної ділянки для розміщення та обслуговування нежитлової будівлі ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 (кадастровий №4622110100:01009:0005), встановлено, що має місце накладання габаритів земельної ділянки на існуючу пішохідну зону (тротуар), що є можливим порушенням «червоних ліній» АДРЕСА_1 , однак встановити точний розмір та місце накладання є неможливим у зв`язку з відсутністю технічних даних (т.1, а.с. 24).
Висновком комплексної, судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи від 12.02.2025 №3954-Е встановлено: до проведення поділу на дві ділянки з кадастровими номерами 4622110100:01:009:0179 та 4622110100:01:009:0180 частина земельної ділянки кадастровий номер 4622110100:01:009:0005, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розміщена за адресою АДРЕСА_1 і яка належала на праві власності ОСОБА_1 , площею 0,0071га була розташована в межах червоних ліній (накладалась на землі загального користування у тому числі на тротуар) АДРЕСА_1 ; станом на день складання висновку судової експертизи земельна ділянка кадастровий номер 4622110100:01:009:0179 площею 0,0012га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розміщена за адресою АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , площею 0,0012га розташована в межах червоних ліній (накладається на землі загального користування) АДРЕСА_1 ; частина земельної ділянки кадастровий номер 4622110100:01:009:0180 площею 0,0165га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розміщена за адресою АДРЕСА_1 і яка належить на праві власності ОСОБА_1 , площею 0,0059га розташована в межах червоних ліній (накладається на землі загального користування) АДРЕСА_1 .
З дослідницької частини такого висновку вбачається, що визначаючи межі червоних ліній АДРЕСА_1 , експерт виходив із затвердженого рішенням Кам`янка-Бузької міської ради від 23.08.2018 №14 детального плану території (т. 1, а.с. 128).
Так, рішенням Кам`янка-Бузької міської ради від 23.08.2018 №14 затверджено детальний план території по АДРЕСА_2 , яким фактично охоплюється і земельна ділянка з кадастровим номером 4622110100:01:009:0005, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розміщена за адресою АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 204, 247).
При цьому, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.06.2024 у справі №380/4894/24, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2025 визнано протиправним та нечинним рішення Кам`янка-Бузької міської ради від 23.08.2018 №14 (т. 2, а.с. 193-202).
Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє висновок місцевого суду про те, що, оскільки взятий експертом за основу детальний план території визнаний у встановленому законом порядку судом протиправним, у цій частині висновок експерта не може слугувати доказом накладання спірної земельної ділянки на землі загального користування міста Кам`янка-Бузька, оскільки він ґрунтується на даних, які перестали існувати.
В свою чергу, у матеріалах справи наявна копія рішення Кам`янка-Бузької міської ради від 29.04.2025 №25, таким затверджено детальний план території по АДРЕСА_1 , однак будь-якого експертного дослідження даних цього детального плану території, матеріали справи не містять, зокрема, накладання земельної ділянки на червоні лінії, а також площі такого накладання.
Таким чином, прокурором дійсно не доведено, що має місце накладання спірної земельної ділянки, яка перебуває у власності відповідача ОСОБА_1 на земелі загального користування міста Кам`янка-Бузька.
Оскільки ні на момент прийняття рішення про продаж земельної ділянки (21.03.2013), ні на момент розгляду (перегляду в апеляційному порядку) справи в суді, встановити, чи накладалась (якою площею) на землі загального користування АДРЕСА_1 , земельна ділянка з кадастровим номером 4622110100:01:009:0005, площею 0,0177 га., з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка розміщена за адресою АДРЕСА_1 і яка належить на праві власності ОСОБА_1 не надається можливим, висновок суду про відмову у задоволенні позову у цій частині за недоведеністю є обгрунтованим.
Колегія суддів враховує, що у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), на що неодноразово наголошував Верховний Суд у своїх рішеннях, який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (постанови від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19; від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21).
Реалізовуючи зазначений принцип у даній справі, суд здійснює самостійне застосування норм права та практики їх застосування судом касаційної інстанції до встановлених фактичних обставин справи.
Поряд з цим, застосування принцу «jura novit curia» (суд знає закон) може стосуватися лише корекції нормативної, а не фактичної підстави заявленого позову, оскільки, правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування та є гарантією прав відповідача на заперечення проти позову.
Дійсно з матеріалів справи вбачається, що продаж земельної ділянки з кадастровим номером 4622110100:01:009:0005, площею 0,0071 га було здійснено саме відповідачу ОСОБА_1 , оскільки у його власності був об`єкт нерухомого майна, який розташований на цій земельній ділянці.
Так, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (абзац перший частини першої, частина друга статті 116 ЗК України).
Згідно частини першої статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Відповідно до частини другої статті 127 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення спірного договору купівлі-продажу) продаж земельних ділянок державної та комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) на конкурентних засадах у формі аукціону здійснюється у випадках та порядку, встановлених главою 21 цього Кодексу.
Частина перша статті 134 ЗК України передбачала, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Абзац другий частини другої статті 134 ЗК України у зазначеній редакції передбачав виняток із загальних вимог до конкурентного продажу земельних ділянок, а саме, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
За змістом наведеного припису, якщо на розміщений на земельній ділянці об`єкт особа не має права власності, то підстави для застосування неконкурентних засад продажу цієї ділянки відсутні безвідносно до того, чи є цей об`єкт об`єктом незавершеного будівництва, чи завершеним об`єктом нерухомого майна, зданим в експлуатацію у встановленому законом порядку.
Про заначене йдеться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 №923/196/20.
Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (частина перша, друга статті 228 ЦК України).
У постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що оскільки спірний договір купівлі-продажу за відсутності для цього підстави, визначеної в абзаці другому частини другої статті 134 ЗК України, укладений без дотримання конкурентних засад, тобто спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою комунальної власності, такий договір згідно з частинами першою та другою статті 228 ЦК України є нікчемним.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки від 23.06.2014 є нікчемний на підставі статті 228 ЦК України, тому такий не може бути визнаний недійсним, однак суд може застосувати правові наслідки недійсності нікчемного правочину.
Врахувавши практику Великої Палати Верховного Суду, яка наведена у постанові від 20.07.2022 №923/196/20, а також те, що прокурор просив суд усунути перешкоди територіальній громаді у користуванні земельною ділянкою, а відповідач вимоги про повернення коштів не заявляв, суд дійшов висновку, що земельні ділянки необхідно повернути у комунальну власність шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_1 повернути її.
Також суд дійшов висновку, що подальше існування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на земельні ділянки, набуте на підставі нікчемного правочину не може існувати та підлягає скасуванню, тому скасував державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на відповідні земельні ділянки.
При цьому, нікчемність як правову ознаку чи наслідок договору, суд пов`язав із статусом металевого павільйону - будівлі за адресою АДРЕСА_1 , як нерухомого майна та як наслідок порушення конкурентних засадах (без земельних торгів) відчуження спірної земельної ділянки у власність.
В свою чергу, висновки щодо статусу спірного металевого павільйону - будівлі за адресою АДРЕСА_1 , викладені вище у цій постанові і такі виключають можливість констатувати нікчемність оспоруваного договору продажу земельної ділянки з кадастровим номером 4622110100:01:009:0005, площею 0,0071 га.
Колегія суддів виходить з того, процедура щодо поділу чи об`єднання земельних ділянок передбачає виготовлення, відповідно до ст. 56 Закону України «Про землеустрій», технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, яка розробляється за рішенням власників земельних ділянок.
Фактично відповідач ОСОБА_1 у цьому контексті є самостійним у контексті вибору своєї суб`єктивної поведінки.
Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка кадастровий номер 4622110100:01:009:0005 первинно була однією, а дві існуючі земельні ділянки сформовані в результаті її поділу, висновки апеляційного суду щодо відсутності підстав для визнання оспорюваного договору недійсним та спростування констатації нікчемності такого договору судом першої інстанції, стосуються повернення двох ділянок, а саме кадастровий № 4622110100:01:009:0179 та № 4622110100:01:009:0180.
Порядок державної реєстрації земельної ділянки визначено Законом України від 7 липня 2011 року «Про Державний земельний кадастр», який набрав чинності з 1 січня 2013 року.
Відповідно до ст. 1 цього Закону державна реєстрація земельної ділянки - це внесення до Державного земельного кадастру відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.
Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 Земельного кодексу України).
Положенням ч. 2 ст. 334 ЦК України встановлено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Разом з цим, державна реєстрація земельної ділянки у Державному земельному кадастрі не є тотожним поняттю «державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вжитому у пункті 1 статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що відповідає правовій позиції відображені у постанові Верховного Суду від 27.07.2022 у справі № 640/10412/21.
Не знайшовши достатньо підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.06.2014 укладеного між Кам`янка-Бузькою міською радою та ОСОБА_1 , колегія суддів відмовляє і у вимогах про скасування державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 на земельні ділянки кадастровий №4622110100:01:009:0179 площею 0,0012 га. та кадастровий №4622110100:01:009:0180 площею 0,0165 га., а також усуненні Кам`янка-Бузькій територіальній громаді перешкод у володінні і користуванні такими, шляхом демонтажу (знесення) нежитлового приміщення площею 51,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 (металевий павільйон-магазин).
У підсумку, з врахуванням встановлених обставин, а також зроблених на їх підставі висновків, колегія суддів приходить переконання про те, що оскаржуване рішення у частині часткового задоволення позовних вимог необхідно скасувати з одночасним ухваленням у цій частині нового рішення по суті спору про відповіду у задоволенні таких вимог, що свідчить про те, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження.
Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність вимог прокурора, як наслідок необхідність відмови у задоволенні таких у повній мірі.
В свою чергу, у судовому засіданні 31 березня 2026 року представник відповідача ОСОБА_4 звернувся з клопотанням, у якому останній просить у разі задоволення апеляційної скарги, одночасно скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 19 лютого 2024 року.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 19 лютого 2024 року задоволено заяву прокурора Кам`янка-Бузького відділу Жовківської окружної прокуратури Клак Ю.Г. про забезпечення позову, накладено арешт на: земельну ділянку з кадастровим номером 4622110100:01:009:0180 площею 0,0165 га., яка належить на праві власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ); земельну ділянку з кадастровим номером 4622110100:01:009:0179 площею 0,0012 га., яка належить на праві власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Згідно із ч.ч. 1, 8 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Процесуальні дії суду щодо вжиття заходів забезпечення позову і їх скасування врегульовані окремими нормами, є різними за своїм юридичним змістом і за обставинами, які підлягають встановленню.
Так, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду (ч. 9-10 ст. 158 ЦПК України).
За змістом даних норм скасування заходів забезпечення позову, як процесуальне питання пов`язане не із правомірністю їх вжиття, а із результатами розгляду справи і вирішення спору по суті чи залишенням позову без розгляду, або закриття провадження у справі.
Враховуючи наведене та те, що колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 19 лютого 2024 року, необхідно скасувати.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кравчука Петра Івановича – задовольнити. 
Рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 12 червня 2025 року у частині задоволених позовних вимог Жовківської окружної прокуратури про скасування державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення загальною площею 51,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (металевий павільйон-магазин), реєстраційний номер майна 6118682, скасування державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 4622110100:01:009:0179 площею 0,0012 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2823238146221), скасування державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 4622110100:01:009:0180 площею 0,0165 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2823582946221), зобов`язанння ОСОБА_1 повернути Кам`янка-Бузькій міській раді Львівської області земельні ділянки з кадастровими номерами 4622110100:01:009:0179 площею 0,0012 га, 4622110100:01:009:0180 площею 0,0165 га. – скасувати, у цій частині ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні таких вимог – відмовити.
Рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 12 червня 2025 року у частині стягнення з Кам`янка-Бузької міської ради на користь Львівської обласної прокуратури сплачений судовий збір у сумі 6056,00 грн., а також стягнення з ОСОБА_1 на користь Львівської обласної прокуратури сплачений судовий збір у сумі 6056,00 грн. – скасувати.
В іншій частині рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 12 червня 2025 року – залишити без змін.
Стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4844 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) гривень 80 копійок, сплачений за подання апеляційної скарги.
Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 19 лютого 2024 року про накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 4622110100:01:009:0180 площею 0,0165 га., а також на земельну ділянку з кадастровим номером 4622110100:01:009:0179 площею 0,0012 га., які належать на праві власності ОСОБА_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 07 квітня 2026 року.

Головуючий:  А.В. Ніткевич 

Судді:         С.М. Бойко

С.М. Копняк