Справа № 682/128/26
Провадження № 2/682/436/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2026 року 
Славутський міськрайонний суд
Хмельницької області у складі:
головуючої судді       Мотонок Т.Я.
за участю секретаря судових засідань   Мелашенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 682/128/26 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник – адвокат Маринюк Сергій Олександрович, до Ганнопільської сільської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на спадкове майно,
в с т а н о в и в:
В провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник – адвокат Маринюк С.О. до Ганнопільської сільської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мама позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_4 , після її смерті в приватного нотаріуса Артемової Л.Я. заведена спадкова справа № 125/2025, єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину за заповітом, є позивач. Згідно довідки Ганнопільської сільської ради, ОСОБА_4 на день своєї смерті була власником житлового будинку з надвірними будівлями, що розташовані по АДРЕСА_1 , фізична наявність цього будинку підтверджується технічним паспортом. Після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняла позивач, однак свідоцтво про право на спадщину на зазначений будинок не в змозі отримати, так як правовстановлюючий документ на будинок відсутній.
За життя спадкодавець набула у власність житловий будинок по АДРЕСА_1 , але право власності в встановленому порядку не оформлено та не зареєстровано. Згідно з технічним паспортом житловий будинок, загальною площею 58.4 м.кв. та житловою площею – 36.9 м.кв. за АДРЕСА_1 . Даний будинок, згідно довідки Ганнопільської сільської ради, належав ОСОБА_4 , тобто він належав їй на законних підставах.
За таких обставин позивач та її представник звернулись до суду та просили: визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно – будинковолодіння з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
06.04.2026 в призначений час учасники справи до суду не з`явились.
Від представника позивача, адвоката Маринюка С.О., надійшла заява про підтримання позовних вимог та про розгляд справи за його із позивачем відсутності.
Від представника Ганнопільської сільської ради надійшла заява про розгляд справи за відсутності їхнього представника за наявними матеріалами справи.
відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заяв та клопотань, а також відзивів на позов не подавали.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, приймаючи до уваги заяви сторін по справі, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що мати позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія виданого свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 9, 10, 11). 
Після смерті ОСОБА_4 заведена спадкова справа № 125/2025 (а.с. 41-52)
Як слідує із матеріалів спадкової справи, позивач ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_4 . Згідно її заяви, вона прийняла спадщину у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном (а.с. 41).
З довідки Ганнопільської сільської ради від 11.06.2025 № 348 слідує, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , одна. В управління спадковим майном після її смерті вступали донька ОСОБА_1 (а.с. 43).
Крім того, згідно заповіту від 11.04.1997, ОСОБА_4 все своє майно, в т.ч. вказаний вище житловий будинок з надвірними будівлями, заповіла порівну ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (а.с. 44).
Отже, з наведеного слідує, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 за заповітом, однак, згідно матеріалів спадкової справи, спадщину не прийняли та спадкових прав не оформили.
Згідно відповіді нотаріуса від 10.04.2025 № 383/01-16, ОСОБА_1 повідомлено про те, що видати їй свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1 , неможливо зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документу на вказаний будинок, що підтверджує право власності померлої ОСОБА_4 на це майно (а.с. 26).
Разом із тим, за даними довідки Ганнопільської сільської ради від 11.06.2025 № 349, ОСОБА_4 , згідно записів погосподарської книги виконкому Великоскнитськї сільської ради № 7 за 2001-2005 роки, була власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 24).
Фізична наявність будинку підтверджується даними технічного паспорту та довідкою про вартість об`єкта нерухомості, з яких вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 58.4 м.кв. та житловою площею – 36.9 м.кв., до будинку наявні приубдови («а» та «а1»), господарські будівлі: хлів шлакобетонний «Б», погріб цегляний «В») (а.с. 12-16).
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд враховує наступне.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Також у відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Як видно із матеріалів справи, на даний час позивач позбавлена можливості вирішити питання оформлення спадщини у позасудовому порядку.
Як зазначено в пункті 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.
Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.
Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.
Статтею 4 Цивільного Кодексу Української РСР (1963 року), що діяв на час набуття померлою ОСОБА_4 житлового будинку у власність, передбачено, що цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки.
Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій з актів планування; в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва; внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав; внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання цивільно-правових наслідків.
Згідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у Постанові від 10.10.2018 року № 557/1209/16-ц, відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом унесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно із ч. 4 ст. 3 Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Тобто право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим законом, визнаються державою.
Отже, право власності на збудоване до набрання чинності законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03.08.2004) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва.
Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» від 5.08.92 № 449. Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані в період до 05.08.92, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.
Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції від 23.02.2016 № 8.4-35//18/1).
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56.
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
За таких обставин суд приходить до висновку, що померла ОСОБА_4 була власником житлового будинку АДРЕСА_1 .
Разом із тим, щодо вимоги позивача про визнання за нею право власності на житловий будинок в порядку спадкування, беручи до уваги наявність заповіту ОСОБА_4 , складеного на ім`я позивачки ОСОБА_1 та відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , суд звертає увагу на таке.
Згідно з ч. 2 ст. 1269 ЦК України, заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України).
Верховний Суд у постанові від 26.10.2020 у справі № 132/3286/18 зазначає, що суб`єктивне цивільне право на прийняття спадщини існує в межах строків, установлених статтею 1270 ЦК України.
Згідно з ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Верховний Суд зазначає, що право на відмову від прийняття спадщини існує у спадкоємця лише в межах строку, встановленого для прийняття спадщини, після закінчення якого відмова не допускається і поновлення цього строку законом не передбачено.
Відповідно до ст. 1274 ЦК України, спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Спадкоємець має право відмовитися від частки у спадщині спадкоємця, який відмовився від спадщини на його користь.
Згідно з ч. 1 ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.
Так, позивач ОСОБА_1 прийняла спадщину, вступивши в управління спадковим майном та подавши до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, на підставі якої було заведено спадкову справу № 12/2025. Інші два спадкоємці за заповітом, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , не прийняли спадщину, оскільки жоден із них не проживав постійно разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не подав особисто нотаріусу або уповноваженій на це посадовій особі Ганнопільської сільської ради заяву про прийняття спадщини.
Крім того, спадкоємці за заповітом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 протягом встановленого статтею 1270 ЦК України шестимісячного строку не подали нотаріусу чи уповноваженій на це посадовій особі сільської ради заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . Таким чином, спадкоємці за заповітом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у визначеному законом порядку спадщину не прийняли і не відмовилися від її прийняття, тобто є такими, що не прийняли спадщину, а спадкоємець за заповітом ОСОБА_1 – прийняла спадщину.
Відповідно до ч. 3 ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.
Таким чином, спадкоємців за заповітом є троє, із яких не всі спадкоємці прийняли спадщину: два спадкоємці не прийняли, а один спадкоємець – позивач – прийняв спадщину у визначеному законом порядку.
Отже, оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, котрий має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, враховуючи те, що нотаріусом відмовлено у вчинені нотаріальної дії щодо видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок після смерті матері ОСОБА_4 , суд, беручи до уваги, що позивач згідно вимогами ЦК України прийняла спадщину, вважає що її позовні вимоги щодо визнання за нею в порядку спадкування права на житловий будинок ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 4-13, 17, 18, 263, 265, 273, 352-355 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
Позов – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно – будинковолодіння з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):
Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )
Відповідачі: Ганнопільська сільська рада (адреса: с. Ганнопіль, Шепетівський район Хмельницької області, індекс 30030, ЄДРПОУ 0440494)
ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , останнє відоме місце проживання на території України: с. Рівки, Шепетівського району Хмельницької області)
ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , останнє відоме місце проживання на території України: с. Рівки, Шепетівського району Хмельницької області)

Повний текст рішення складено: 06.04.2026.

Суддя         Мотонок Т. Я.