ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
14 квітня 2026 року 	Справа № 280/1668/26 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого Лазаренка М.С., розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 
до Міністерства оборони України
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
27.02.2026 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) до Міністерства оборони України (далі по тексту - відповідач), в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати протокольне рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене протоколом № 92 в від 25 вересня 2025 року, в частині відмови у призначенні одноразової грошової допомоги матросу строкової служби у відставці ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності ІІ (другої) групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, відповідно до Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2025 року, що становить - 908 400,00 гривень.
В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що позивач проходив строкову військову службу у складі військової частини НОМЕР_1 . 15.03.2024 під час безпосередньої участі у бойових діях та захисту Батьківщини позивачем отримано тяжке мінно-вибухове поранення, внаслідок якого проходив тривале стаціонарне лікування та потребував відпустки для лікування після поранення. 19.05.2024 на підставі Указу Президента України №149/2024 від 08.03.2024 позивача звільнено з війської служби у запас. 20.01.2025 за рішенням кспертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи (Витяг № 52/25/38/ВТ) позивачу встановлено ІІ (другу) групу інвалідності безстроково. Причина інвалідності: поранення, контузії, каліцтва, захворювання або інші ушкодження здоров`я, одержані під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті. (За рішенням ВЛК: Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини). Позивач звернувся із заявою про отримання одноразової грошової допомоги через інвалідність, яка настала внаслідок виконання обов`язків військової служби. Згідно витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою ОГД № 92 від 25.09.2025 позивачу було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки інвалідність позивача настала через три місяці після звільнення зі служби. З такою відмовою позивач не погоджується, вважає її протиправною. Посилається на відсутність обмеження у строках призначення інвалідності чи звернення за одноразовою грошовою допомогою, при настанні інвалідності військовослужбовця строкової служби, під час захисту Батьківщини.
04.03.2026 ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі № 280/1668/26 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
Відповідач подав відзив на позовну заяву 16.03.2026 за вх. №13663, в якому проти задоволення позовних вимог заперечив з огляду на наступне. Підпунктом 6 пункту 2 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, цих зборів, служби у військовому резерві. З аналізу вищезазначених норм законодавства слідує, що особа, яка проходила строкову військову службу чи військові збори та отримала інвалідність, має право на отримання одноразової грошової допомоги у разі, якщо інвалідність було встановлено під час проходження служби або не пізніше, ніж через три місяці після звільнення.
Позиція третьої особи відображена у письмових поясненнях щодо позову або відзиву (вх.№14527 від 18.03.2026), в якій підтримано доводи відповідача стосовно наявності обмеження моменту встановлення інвалідності тримісячним строком після звільнення зі служби.
Представник позивача у відповіді на відзив, що надійшов до суду 23.03.2026 за вх.№15388, заперечила проти доводів відповідача. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що інвалідність позивача є прямим наслідком тяжкого мінно-вибухового поранення (травматичної ампутації кінцівки), пов`язаного із захистом Батьківщини. Підпунктом 6 пункту 2 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що обмеження тримісячним строком застосовується виключно до випадків настання інвалідності внаслідок «захворювання або нещасного випадку». Застосовуючи зазначене обмеження, відповідачем грубо порушено норми законодавства. На переконання представника позивача, у даному випадку належним строком звернення на отримання одноразової грошової допомоги є трирічний строк з дня виникнення у них такого прав відповідно до п.9 ст. 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". В свою чергу, у позивача таке право виникло з дати, зазначеної у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).
Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 з 25.12.2020 по 19.07.2022 проходив строкову військову службу у складі Військової частини НОМЕР_1 (згідно відомостей військового квитка серії НОМЕР_2 ).
Відповідно довідки про обставини травми від 12.04.2024 №596, виданої Військовою частиною НОМЕР_1 , 15.03.2024 позивач в районі виконання завдань, пов`язаних із захистом Батьківщини, під час виконання бойового завдання, внаслідок скиду боєприпасу з ворожого БпЛА, отримав бойове поранення.
Відповідно до Виписного епікризу №2270/254 із медичної карти стаціонарного хворого КНП «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» Миколаївської міської ради, йому встановлено наступний основний діагноз: МВТ, Травматична ампутація лівого передпліччя на рівні н/з. Множинні вогнепально-осколкові сліпі поранення м`яких тканин обох нижніх кінцівок. Посттравматичний неврит лівого в/гомілкового нерву. Парез лівої стопи. Травма отримана в результаті бойових дій 15.03.2024.
Згідно довідки ВЛК ВМКЦ Південного регіону від 30.04.2024 №1099, позивачу провдено медичний огляд, за наслідком якого встановлено, що позивач потребує відпустки для лікування після поранення на 30 днів.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.07.2024 №202 позивача відповідно до Указу Президента України №149/2024 від 08.03.2024 звільнено з військової служби у запас з 19.07.2024.
Рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи (Витяг № 52/25/38/ВТ від 20.01.2025) позивачу встановлено ІІ (другу) групу інвалідності безстроково. Причина інвалідності: поранення, контузії, каліцтва, захворювання або інші ушкодження здоров`я, одержані під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті. (За рішенням ВЛК: Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини).
Згідно із пунктом 9 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової допомоги та компенсаційних сум від 25.09.2025 № 92/в, затвердженого заступником Міністра оборони України 29.09.2025, за результатами розгляду заяви позивача комісія дійшла висновку про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги. Підставою стало звільнення позивача з військової служби 19.07.2024, а встановлення інвалідності відбулось 20.01.2025, тобто понад тримісячний термін після звільнення з військової служби.
Вважаючи протиправним протокол комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних виплати від 25.09.2025 № 92/в, в частині, що стосується відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно із статтею 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-XII, виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та відносини у цій галузі врегульовані положеннями Закону України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі по тексту - Закон №2011-XII; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Приписами пункту 1 ст.16 Закону №2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Згідно з підпунктом 6 п.2 ст.16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, цих зборів, служби у військовому резерві.
За приписами статті 16-3 Закону №2011-XII у випадках, передбачених підпунктами 4-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам.
Встановлення інвалідності або визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам здійснюється в індивідуальному порядку державними закладами охорони здоров`я відповідно до законодавства.
Одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.
Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.
Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 затверджений Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі по тексту - Порядок №975).
Відповідно до пункту 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Таким чином, одноразова грошова допомога є гарантованою державою виплатою лише тим особам, які за цим Законом мають право на її отримання.
Матеріалами справи підтверджується, що отримане позивачем поранення (травмування) під час захисту Батьківщини стало наслідком встановлення йому ІІ інвалідності безстроково.
Зазначені обставини відповідачем не заперечуються, водночас в якості підстави для відмови позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги наявне посилання на обмеження підпунктом 6 п.2 ст.16 Закону №2011-XII, оскільки позивачу інвалідність встановлено понад тримісячний термін після звільнення з військової служби.
Суд з такою позицією не погоджується, та звертає увагу на правову конструкцію підпункту 6 п.2 ст.16 Закону №2011-XII, з якої вбачається, що одноразова грошова допомога призначається не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби. Також, зазначена норма передбачає призначення одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного при виконанні обов`язків військової служби.
Підпунктом 6 п.2 ст.16 Закону №2011-XII не передбачено спеціального строку встановлення інвалідності після звільнення з військової служби у випадку отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) при виконанні обов`язків військової служби.
Таким чином, у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги з 20.01.2025 (дата встановлення інвалідності) та триває протягом трьох років з моменту його виникнення.
Посилання представника позивача та третьої особи на висновки Верховного Суду у справах №750/5074/17, №815/85/18, №813/1488/18, №806/2653/18, №640/23667/19, №140/133/19, №813/2430/18, №200/2935/20-a, №П/320/1189/20, №240/6023/18, №200/10819/20-a, №380/14731/23, суд відхиляє з огляду на їх нерелевантність до спірних правовідносин.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При цьому, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Визначаючи зміст поняття "подібність правовідносин", Велика Палата Верховного Суду керувалася тим, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27 березня 2018 у справі №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25 квітня 2018 року у справі №925/3/7 та пункт 40 постанови від 25 квітня 2018 року у справі №910/24257/16).
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 у справі №757/31606/15-ц).
У пункті 39 постанови від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 (провадження №14 166цс20) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свої висновки щодо визначення подібності правовідносин, зазначивши, що на предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність варто також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Водночас, висновки, викладені у постановах Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених у кожній конкретній справі обставин окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.
Суд вважає незастосовною вищенаведену позицію Верховного Суду до обставин даної справи, оскільки вона відносилась осіб, яким було встановлено інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, для яких підпунктом 6 пункту 2 статті 16 Закону №2011-XII визначено тримісячний строк встановлення інвалідності після звільнення з військової служби.
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що під час судового розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів належними та достовірними засобами доказування правомірність прийнятого спірного рішення, а тому воно є протиправним та підлягає скасуванню.
Враховуючи вищенаведене, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення та виплату одноразової грошової допомоги позивачу у зв`язку з встановленням інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, з урахуванням висновків суду, що викладені у цьому рішенні.
Вказаний правовий висновок в частині обрання належного способу захисту порушеного права узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 31.01.2024 по справі № 480/4122/22.
Згідно з частиною 1 та 2 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.
У зв`язку із тим, що позивач звільнений від сплати судового збору за даним позовом, розподіл судових витрат в цій частині на підставі ст. 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 2, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до Міністерства оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, буд. 6; код ЄДРПОУ 00034022) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати пункт 7 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової допомоги та компенсаційних сум від 25.09.2025 № 92/в, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги.
Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої підпунктом 6 пункту 2 статті 16 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, у зв`язку з встановленням інвалідності, яка настала внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, та прийняти вмотивоване рішення з урахуванням висновків суду.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення складено у повному обсязі та підписано суддею 14.04.2026.

Суддя М.С. Лазаренко